Dombóvári István

Félkövér

Copyright © Dombóvári István, 2017

Illusztrációk © Szendi Nóra, 2017

Hungarian Edition © Jaffa Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva!

Borítókép Merjas Georgij

Fotók Primetime Enterprises Kft., Dumaszínház Kft.

Borítóterv Németh Károly

Illusztrációk Szendi Nóra

Tördelés Sólyom Melinda

Olvasószerkesztés Veres Mária

Szerkesztés Ábrahám Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Lisa Júlia

Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978-963-475-091-8

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus verzió:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Előszó

Most elmondok mindent, hogy többet ne kérdezzék.

Felhívtak egy újságtól, hogy négyoldalas beszámolót szeretnének írni a fogyókúrámról. Elhajtottam őket a francba. Egy héten három különböző interjúfelkérés jön, és mindig meg is írják a kis szinopszist, hogy a fogyásról lenne szó, meg az életmódról. Én nem vagyok rosszban senkivel, a sajtóval sem, de mondtam nekik, hogy hagyjanak már, 12 éve csak erről cikkeznek. Annyi más projektem lesz még. Más nem érdekel titeket? Színház, új est, könyv, gyerekelőadás, zene? Nem. Ők a fogyókúrára kíváncsiak. A rohadt életbe! Akkor keressetek valami megélhetési celebet, aki a saját divatjaival haknizza körül a világot! Az egész bulvárvilág arról szól, hogy kinek milyen színű lett a haja, kivel szexelt, hol nyaralt. Én nem ez a kategória vagyok. Nem azt mondom, hogy jobb vagy több lennék, csak én nem az vagyok, aki bemutatja a konyháját a színes képes magazinnak. Fogadják el, hogy van ilyen. Hát csak ne legyek már olyan, mint akiket gyepálok a műsoraimban. A saját farkába harapna a kígyó. Mondjuk, inkább, mint az enyémbe...

Akármilyen fázisban voltam is a fogyókúráim alatt, vagy mikor éppen visszahíztam, mindig próbáltam mondani, hogy kérem szépen, ne tessenek már úgy tekinteni rám, mint egy darab húsra vagy zsírra. Nem egy test, nem egy tárgy vagyok. Se a dagadtaknak, se a sportembereknek nem vagyok a külön bejáratú előadójuk. Csak egy előadó vagyok. Csak egy ember. Mindig azon voltam, hogy azt figyeljék, amit csinálok. Ne engem magamat, ne a testemet. Az újságokat mégis folyton le kell ráznom, csak a fogyókúráim érdeklik őket. Erre jön a szokásos válasz: „Ne haragudj, István, de téged már ezzel kapcsoltak össze az emberek. Nincs mit tenni... más ennek is örülne."

Akkor most színre lépek! El kell fogadnom, bele kell állnom, hogy ettől egyszerűen nem fogok szabadulni, amíg élek, ez van. Gergely Robi is csinálhat bármit, ha holnap erőművész lesz vagy légtornász, akkor is az „emanuelle-es csávó marad. Én meg az „á, a kövér csávó vagy éppen a „lefogyott csávó" leszek. A skatulyákat nem kerülhetjük el. Az a nem mindegy, hogy milyen az a skatulya. Nagy-e, vagy kellemes-e számodra? Nem hiszem, hogy Roger Moore-t zavarná, ha azt mondják neki, hogy ő volt a legjobb James Bond. Ez a könyv is azért jött létre, mert elfogadtam, hogy oké, nektek volt igazatok. Ez van, nem harcolok tovább.

Az élet többi területén viszont harcolok tovább, ahogy mindig is tettem. Akármekkora közhely, de az életünk mindig küzdelem. Kezdve attól, mikor csak spermiumok vagyunk – mármint a férfiak. Már akkor arról szól az egész, hogy gyorsabbnak kell lenni a másiknál. Én mondjuk kábé zigóta koromban voltam utoljára optimális súlyú. Mindannyian népszerűségre törekszünk, keressük a helyünket a világban. Legyen szó fogyókúráról vagy önmegvalósításról, sosem adhatjuk fel. Nem menekülhetünk hazugságokba. Elmesélem fogyókúráimat és a többi harcomat az életben, talán ebből ti is erőt meríthettek a mindennapi küzdelmeitekhez.

Most akkor megint a súlyproblémáimról fogok beszélni. Bizony. Most minden erről fog szólni. Mindent elmondok, de akkor többet ne kérdezzétek!

1.

A Cyrano-effektus

Milyen az élet kövéren?

Gyerekévek

A kövér ember hihetetlen nagy önámító. Bármit képes bevetni, hogy ne kelljen szembenéznie a nyilvánvaló problémájával, hogy ne kelljen fogyókúráznia. Először is meggyőzöd magad, hogy nem kell fogyókúráznod. Azt mondod, hogy a dagadtság nekem is jó, meg a világnak is jó. A plus size méretű modelleket is szereti mindenki. Aztán jön az, hogy leszarom a világot. Képesek vagyunk akár az egész világot kizárni. Senki és semmi nem számít.

Ha ezekből az erkölcsi kifogásokból kifogytál, akkor jön az, hogy a rossz szokásaidat kezded el okolni. Elkezded másokra kenni. „Anyám miatt eszem mindenhez kenyeret. Letol érte, ha nem eszem kenyeret minden kaja mellé. Meg azért is, mert sokat eszem. Amikor otthon voltam, utolsó emlékem az, hogy anyám kimeredt szemekkel néz rám vacsora közben. Olyan szemekkel, mint a Shrekben a macska. Majdnem bőg. Kérdezem: „Mi a baj, anyukám? Erre ő: „Nem ízlik a főztöm? Én: „Ezt miből kódoltad ki, édesanyám? Erre ő: „Mert nem szedtél harmadjára." Volt úgy, hogy tízszer kellett szednem töltött káposztából, mire megnyugodott. Tehát anyám tehet mindenről. Nyilván. Ő vagy valaki más.

Az az egy biztos, hogy ÉN nem.

Aztán, miután már mindenkire rákentem, jön az egészségügyi probléma. Biztos valami hormonális ok, pajzsmirigy alul- vagy túlműködés lehet a háttérben. De nem megyek el orvoshoz, mert ha kiderül, hogy mégsem, akkor megint csak ráfáztam. Az önámítást egészen a végletekig lehet fokozni. Ebben igazán nagyok vagyunk. Én pedig az egyik legnagyobb.

Aztán jön a lelki problémák okolása. Erre már nehezebb működőképes ideológiát gyártani, de megoldjuk. Az biztos, hogy a szomorúság nem hizlal. A rosszkedv, a lehangoltság nem fog zsírsejtekké alakulni. Olyan van inkább, hogy az embernek rossz a hangulata, nem bízik magában, nincs önbecsülése, és pótcselekvésként eszik. Inkább zabál, és amikor dagadt lesz, akkor azt mondja, „jé, én a lelki problémáim miatt híztam meg". Kihagytunk belőle egy lépcsőfokot. A lelki problémái miatt nem figyel oda és hagyja el magát. Tevőlegesen azt a kaját Ő ette meg, és nem a depressziója.

A sok zabálás lassú önpusztítás. Mindig akkor zabálunk, mikor azt mondjuk, hogy úgysem leszek szép, de akkor legalább egyek egy jót. A halálra evés technikailag nem lehetséges, a szervezetnek megvannak az önvédelmi mechanizmusai. Arról van szó, mint annyi más esetben, hogy egészen addig, míg nem velünk történik, nem minket érint, egyszerűen nem törődünk a problémákkal. Ilyenkor mondjuk, hogy „ja, meghalok, meg kell halni úgyis. De amikor persze majd ÉN haldoklom, akkor biztos vagyok benne, hogy beszarok, és bármit megtennék, hogy csak ne kelljen. Ugyanez van itt is. A kövérséggel ebből a szempontból ugyanúgy vagyunk, mint a dohányzással, hogy egész egyszerűen nem mérjük fel azokat a károkat, amiket okozni képes. Rajta a dobozon, hogy „meghalsz, genya! Elfordítod, kiveszed, és már gyújtod is meg. A másik, amivel a dohányosok szeretnek jönni, hogy sokan meghalnak tüdőrákban, akik nem is dohányoznak. Ez a pajzs, amit maguk elé tartanak. Mondjuk, a párhuzam sántít, mert én nem tudom ráfújni másra a zsíromat. Nincs passzív kövérség. A kövérségben és a dohányzásban viszont az a közös pont, hogy mindkettő visszafordítható. Mindkettő olyan dolog, ami ellen tenni kell. A dohányzásnál vannak leszoktató tanfolyamok. Fogyókúra-tanfolyamok viszont nincsenek. Legalábbis én nem tudok róla. De az árát úgyis inkább kajára költeném.

Ha megnézzük a kövértörténelmet, az obesitas-térképet, akkor láthatjuk, hogy normál esetben, az evolúció szerint nem is fordulhatna elő, hogy egy ember két-háromszáz kilósra hízik. A homo sapiens erre alkalmatlan. Egész egyszerűen az emberi test nem a kövérségre van kitalálva. A túlsúly mindig szövődményekhez vezet. Tönkremegy a térded, a bokád. Már csak azáltal, hogy viszed a súlyt. Aztán jönnek az érrendszeri problémák, beszűkülnek az erek. Aztán meg ott a többi szerv. Az elzsírosodott szervek mindig kétszáz százalékon teljesítenek. Ez a szív nem tud egy ekkora testet vérrel ellátni, ez a tüdő pedig oxigénnel. A szívizmod többször húzódik össze, a vérnyomásod magas. Tehát egész egyszerűen a testünk hamarabb elhasználódik, ahogyan a nehezebb autó gumija is hamarabb elkopik. Már ebből is teljesen nyilvánvaló, hogy mi csináljuk rosszul az egészet. Egy igazi, notórius kövér ember azonban soha nem ismeri be, hogy ő csinálná rosszul.

A Cyrano-effektus nagyon működik – csak nem az orral kapcsolatosan. A kövér ember, mint egy denevér, mindig előre küldi a jeleket. Megelőlegezed a dagadtos poénokat. Ha megkínálnak kajával, azt mondod: „Ó, nekem ebből három adag kell! Höhöhö." Viszont, ha mástól kapjuk meg ezeket a poénokat, akkor rettenetesen meg tudunk sértődni. Teljesen mindegy, hány éves a kövér ember, hányszor hallja ugyanazt a sértést, vagy nem is kell sértés, elég egy apróbb poén, akkor is hihetetlenül be tud sértődni rajta. Minden férfiasságodat sutba dobva sírni tudnál egy olyan sértésen, hogy miért vetted fel ezt a pólót, hiszen a hájad szétfeszíti. Mi jön ki ebből? Nagyon jól tudjuk, hogy valami nincs rendben, valamit rosszul csinálunk, de a végsőkig húzzuk-halasztjuk, hogy szembenézzünk vele.

Aztán ez már át tud csapni paranoiába is. Kedvességből neked hagyják meg a gombócot vagy a szelet húst, és akkor egyből így reagálsz: „Ja, hogy azért kapom én, mert nekem kell a legtöbb, mert én vagyok a dagadt?" És már látod az arcukon, hogy egyrészt hülyének néznek, másrészt meg már tökre megbánták, hogy a nagyobb falatot neked hagyták, mert teljesen kár volt ennek a kreténnek, mert még ezt sem tudja értékelni.

Akármit mondanak is az emberek, a kövérekben a kontroll hiányát látják. Nem konkrétan a kövérségtől undorodnak, hiszen senki hájával nem kerülünk kontaktba az utcán. A kövérekben azt látják, hogy még a saját testét, a saját életét sem tudja irányítani. Ez a mostani materialista világban hatványozottan igaz. Az emberek felszínesek, a külső alapján ítélnek. Régebben a jómód jele volt, büszkeségre adott okot a kövérség. Most szégyen, mert a gyengeség jele.

Megvannak az apró trükkjeink a túléléshez. Például a pároddal mész az utcán, és jön veletek szembe egy iszonyatosan dagadt ember. Egy igazi hegyomlás. Zsír a négyzeten. Azt mondjuk ilyenkor a párunknak: „Ugye, én is olyan kövér vagyok, mint az a másik ott? Erre minden esetben ugyanazt a választ kapod, mert minden esetben egy jóval nagyobbat szúrtál ki: „Ó, dehogy, hol vagy te ehhez képest! Ez pici megnyugvással tölt el. Máris annyi endorfint termelt a szervezeted, hogy az a következő McDonald’sig kitart.

Aztán meg jön a kajálás utáni bűntudat. Előtte nem, sőt mi több, csak a kajára gondolunk, várunk rá. Az étkezés egy gyönyörű motívuma a napnak. Egy ünnep. És ugye a legfinomabb kaják mind hizlalnak. Kajálás után pedig jön az igazi elkeseredettség. Ez életkorfüggetlen. „Tessék, már megint mit műveltél! Látod a romokat, látod az üres tányérokat, látod, hogy az az óriási, nem is olyan régen még lélegző állat, ami eddig az asztalon volt, az most már a hasadban van, benned van, a te testedet erősíti. Előfordult, hogy olyan lelkiismeret-furdalásom volt egy bundás kenyér után, hogy a serpenyőn kirajzolódott Schobert Norbi arca. Ilyenkor kétfajta reakció létezik. „Na, innentől viszont soha többet! A másik meg: „Rohadjon meg az egész világ!"

Hogyan enyhíted a bűntudatot? Még több étellel. Álomba sírod magad úgy, hogy egy csipszes zacskót ölelgetsz. Ráiszod a cukros kólát, amitől az egész rátapad a szájpadlásodra. Utolsó erőddel bekapsz még egy csipszet, és addig köhögsz tőle, míg az oxigénhiánytól el nem alszol. Aztán jön a kövérek gyakran visszatérő álma, hogy repülsz, vagy hogy egyhatod gravitációval sétálsz, mintha a Holdon lennél. A valóságban mindig be van dagadva a lábad, mindig fáj a térded. Sokszor ébredtem fel úgy, hogy még a plüsskutyám is tiszta ragacs volt a csipsztől, amit elalvás előtt ettem.

Van az a tévhit, hogy a kövér emberek vidámak. Az operaénekeseknél is megdőlt az, hogy a nagy, üreges test jobban kedvez az éneklésnek. Sok kákabélű operaénekes van. A humorista melómhoz nekem sincs szükségem arra, hogy kövér legyek. Inkább arról van szó, hogy komikusként ezt már próbálod kiaknázni. A felnőtt gondolkodás része az, hogy a hátrányaidból, legyen akár leküzdhető vagy leküzdhetetlen, próbálsz előnyt kovácsolni. Az ember a negatívumait pozitívummá alakítja át.

Ami az elmúlt 12 évben elhangzott kövérügyileg a magyar humoriparban, azon én mind végigmentem, az tuti. Hogy egy kövér hogy él. Hogy egy kövér hogy eszik. A kálváriámat a boltban, hogy nem kapok ruhát, nem kapok cipőt magamra. Futóversenyen nem hiszik el rólam, hogy versenyző vagyok. A kövér ember összes testi-lelki kálváriáját feldolgoztam már színpadon. Ezzel elébe mentem, hogy mások dagadtozzanak le. Úgy tűnt már, hogy tulajdonképpen a társadalomban nincs is más kövér ember, csak én. Én voltam a hivatalos dagadt ember, az offisül fet gáj – ez volt a karakterem.

A fogyókúra szinte minden műsoromban benne volt. Mert az emberek szeretnek skatulyázni. Szeretnek valamilyen jelzővel, valamilyen karakterrel azonosítani. Én voltam a fogyózós, a kövér, a küzdő, az elégedetlen, morgós kövér. És ezt a figurát hozni kellett mindig, mert mindig elvárták, mint ahogy mástól elvárják az alkeszos jeleneteket, valakitől elvárják a hangutánzást. Minden egyes alkalommal volt valaki, aki megkérdezte, még akkor is, ha nem volt aktuális, hogy állok a fogyókúrával. Ez akarva-akaratlanul összeforrt a személyemmel. Egyrészt azért, mert látták, hogy kövér vagyok. Másrészt pedig én is ráerősítettem erre. Ki is hátrálhattam volna ebből az egészből, de tény, hogy ami kövérséggel, dagadtsággal kapcsolatos, azt mind feldolgoztam az elmúlt tíz évben a színpadon. Mindent.

Ráadásul az utolsó önálló színpadi estem, a 121 021 gramm konkrétan erre volt felépítve. Két hungarocell fél disznó volt fellógatva a színpadon. Én álltam középen. Szimbolizáltam, ahogy csak lehetett. Nyilvánvalóan ez egy segélykiáltás volt. Nem mondhatom el senkinek, elmondom hát mindenkinek. Kicsit rá is tukmáltam az emberekre ezt a problémát. Annak ellenére, hogy a megoldás kizárólag az én kezemben volt.

Nálam a humorom mindig független volt a testalkatomtól. Nem azért voltam vicces, mert kövér voltam, és nem is azért viccelődtem egyfolytában, hogy túlsúlyosként is elfogadjanak. Már a gyerektársadalomban magától kialakul, ki az introvertált, ki az extrovertált, ki az, aki csapatot toboroz, ki az, aki behúzódik a sarokba és egyedül játszik, ki az, aki a lányok szoknyáját huzigálja, ki az, aki a dömperrel játszik. A gyerekek kegyetlenek, kíméletlenek. És a külső adja az első benyomást. Az embert nem ismerjük meg azonnal, nem tudjuk, hogy aranyos-e, kedves-e, okos-e. De azt rögtön látjuk, hogy szép, csúnya, nagy fülű, kövér, colos vagy girhes. A külső tulajdonságok különösen alkalmasak a gúnyolódásra. Különösen addig, amíg nem kaptunk komplexebb képet az emberről.

Ötéves korom óta küszködök súlyproblémákkal. Ötéves korom óta nem ültem libikókán felül. Velem nem nagy buli mérleghintázni, mindig ugyanaz a vége: én lent maradok, te meg fent. A kövér gyerek az eleve elbukott. Kövér gyerekként belépni egy óvodába, egy iskolába, az máris egy vesztett csata. Semelyik filmben, színdarabban és az életben sem látunk olyat, hogy a kövér valaminek a sztárja. Ő nem lesz bonviván, ő nem lesz a jó pasi, ő nem lesz csapatvezér. Ő mindig a legutolsók között végzi. Nem is tudjuk, milyen ő. Csak azt tudjuk, hogy kövér. A kövérség egy előszelektáló kategória. Ki választana ki csapattársának egy kövéret? Ki választana szobakapitánynak egy kövéret? A gyereknek ezek nagyon rosszul tudnak esni. Nincs meg még neki az önvédelmi mechanizmusa. „Digi, dagi, daganaaat."

Mindenhol máshol ezek a kövér gyerekek az osztály lábtörlői. Érdekes, hogy én valahogy sose voltam az. Nekem ezt mindig sikerült megelőzni. Mindig többet kellett ezért dolgozni. Ez is egyfajta siker. Én voltam mindig a hangos, én voltam a dumálós. Első emlékeim között van, hogy szeretem, amikor körülöttem röhögnek. Mai napig jó érzéssel tölt el, ha körülöttem nevetnek, mint ahogy a színésznek jólesik, mikor megtapsolják, a sportolónak jó, hogy szurkolnak érte.

Ha egy tanár megkérdezi egy harmincfős osztályban, hogy ki akar elszavalni egy verset a többiek előtt, huszonkilenc gyerek egyből beijed, általában csak egy olyan exhibicionista van, aki akkor is vállalja a szereplést, ha nem is tetszik neki a vers. Én úgy voltam vele, hogy inkább nekiszaladok annak, amitől félek: véradó is azért lettem, mert féltem a tűtől. Sztori szempontjából jól hangzana, hogy „színpadra születtem, vagy hogy „az anyaméhből hoztam a humort magammal, de a valódi motiváció ennél sokkal prózaibb. Ahogy emlékszem, kb. óvodáskorom óta próbálom szórakoztatni az embereket, de ez nálam mindig is a lányokról szólt, ezzel próbáltam felkelteni a figyelmüket. Kinek mi áll rendelkezésére: van, aki már gyerekkorában jól néz ki, van, akinek gazdagok a szülei (ergo ő is gazdag lesz), akinek pedig egyik sem jutott, az megpróbál vicces lenni. Ha a lányok nevetnek azon, amit mondasz, az már fél siker. A színpadról pedig gátlástalanul bámulhatom is a nőket, nem fognak elszaladni.

A humorista szakma felé elég korán megtettem az első lépéseket. De nem volt mindig sikerem. Volt hetedikben egy állampolgári ismeretek nevű tantárgy. Felírták a táblára a magyar jogrendszer tagozódását. Úgy nézett ki, mint egy családfa. Kiment mindenki, és fent hagyták a táblán az ábrát, mert a következő órán lett volna a folytatás. És nem tudom miért, de kitöröltem a keretből, amiket beleírtak, és feltöltöttem trágár kifejezésekkel. A legargóbb módon, ami eszedbe jut. A magyar jogrendszer tetején a LÓFASZ állt. És akkor abból nőtt ki a GECI, a PINA és ilyen típusú dolgok. Azt hittem, hogy jó lett, hogy lesz nagy röhögés. És a gyerekek is meg a tanár is fullra ledermedtek. A tanár megkért mindenkit, hogy ne nyúljon a táblához. Elment, majd az igazgatóval jött vissza. Az igazgató kérdezte, hogy ez mi. És hogy hívják a rendőrséget, ha nem tudják meg, hogy ki volt. És hát nagyon hamar leszűkült a kör. Voltak szemtanúk, be is vamzeroltak a többiek. És könyörögnöm kellett. Mocskos módon kiakadtak. Hoztak egy fényképezőgépet, le is fényképezték az ábrát. A továbbtanulásom esélyeit nem rontotta ez az incidens, mert azt jóval korábban már saját magam leromboltam.

A későbbi baráti társaságokban is én voltam, aki mindig pofázott. Észrevétlenül körülültek, szállítottam a sztorikat, sőt mások is velem meséltették el a saját sztorijaikat, mert jobban el tudtam mondani, még ha nem is velem történt. Egyszerűen a társadalom kitermeli a dumagépeket. Ez egyfajta habitus, attitűd. Mindenhol én voltam az önjelölt mókamester. Mindenhova kell egy ilyen, de az se baj, ha több van. Ha egy cégnél több mókamester van, azok nem rivalizálnak. Erős emberből, alfahímből egy kell mindenhova. Egyik megeszi a másikat. A humornál nem így van, ha két vicces alak van valahol, akkor az kétszer annyi viccet jelent. Az erre alkalmasak pedig még összedolgozni is képesek. Ebből lesznek a duettek.

Emlékeim szerint mindig elébe mentem annak, hogy csúfoljanak a súlyom miatt. Voltam annyira népszerű figura, hogy nálam nem ez volt a fő csapásirány, hanem a humorom. Én voltam a vicces gyerek. Ha történt valami, például leesett a kréta, vagy valamit elrontott a tanár, akkor a többiek rám néztek, tőlem várták a vicces reakciót. Szerencsére ez az attitűdöm elvitte a figyelmet a dagadtságról. Azok a csúfolások, amiktől az emberek depresszióba esnek, falási rohamokkal küzdenek, kattantak lesznek vagy tömeggyilkosok, nekem mind kimaradtak. Nem csúfoltak, sajnos annyira sem, amennyire kellett volna. Most már bánom, mert kicsit nagy lett a pofám. Az egómat kicsit csorbítani kellett volna, most már kissé túlcsordul. Nem csúfoltak, és ezzel el is rontottak egy kicsit. Persze később megvolt ennek is a böjtje.

A kövérség azonban még így is jó pár dologra rányomta a bélyegét. Ha egy gyerek kövér, akkor nem hívják sportolni, a csajokat meg el lehet felejteni. Ha dagadt vagy, nincs punci, az teljesen felejtős. A dagadt gyerek még puszit se kap. A dagadt gyerek izzad, a dagadt gyerek büdös. Azok az évek menthetetlenül kiesnek. Senki és semmi nem hozza vissza neked, tök mindegy, hogyan alakul az életed.

Gyermekkorban is megvan a kövérek bűntudatérzése. A szülőnek ilyenkor nehéz a helyzete. A gyerek ugye fejlődésben van. Sokszor még az okosok is azt mondják, hogy gyereket diétáztatni nem lehet. Sokan kiakadnak azokon, akik cukormentes dolgokat adnak a gyereküknek. Mert a gyereknek cukor kell, az úgy helyes, szinte bekenik a száját cukorral.

Amikor gyerek voltam, rettegtem a tornaóráktól. Míg a többiek a matekóráktól rettegtek, én a tornától. Az összes többi területen jó voltam. Előre féltem, amikor a medicinlabdákkal kellett dobálózni. Egyedül én nem tudtam fejen állni. Egyszerűen féltem, hogy ettől a nagy súlytól kettéroppan a nyakam. Kötelet mászni sem tudtam sose. A tesitanár engem pécézett ki magának. Egy leszerelt katonatiszt volt. És nem állítom, hogy feltétlenül ezért, de alkoholista volt. Gyakran ivott, nem mószerolta be senki. Én se akartam vamzer lenni. Ő engem Pufinak hívott végig, és próbált mindenki előtt megalázni, futtatott, a többiek meg kiröhögtek. Amikor észrevettem, hogy ez erre megy ki, akkor ellenszegültem. „Pufi, csinálod, amit mondok?" És Pufi nem akarta csinálni. Na, onnantól szívatott, ahol csak lehetett. Például kötélmászásnál tolt fel a kötélre, ezen kívül is minden, amit csak el lehet képzelni. Én gyűlöltem, mert bántott, ő meg utált, mert visszapofáztam.

Akkoriban érett a pubertásom, mint mindenki másé is. És bevittem a fater pornóújságját a suliba. Az már olyan rendes pornóújság volt. Nem ám ügyesen meg művészien beállított maszatolás, hanem premier plánban a töcskölés. És azt nézegettük a haverokkal. Tanár belépett, észrevette, hogy ott az újság. Elvette, és azt is mondta, akkor már hatodikos vagy hetedikes lehettem, hogy ugye tudom, mivel jár ez, mi lesz ebből, ha megtudják. Mondta, hogy ezt akkor viszi az igazgatónak, és akkor ugyebár, kicsapnak. Fullra beszartam, meg nem akartam a szüleimet sem égetni. És akkor jött be az életembe az első zsarolás. Azt mondta a tanár, hogy kapjam össze magam, és ha pár hónap múlva le tudom futni a tíz kört és fel tudok mászni a kötélre, akkor visszaadja az újságot és el van felejtve az egész. És baszki, megcsináltam az egészet. Elkezdtem futni, szuszogni, szörcsögni. A kötélmászás nem sikerült, mai napig nem tudok mászni kötélen. De futni tudtam. És ennek a szőrös szívű, rosszarcú, alkoholista embernek meglágyult a szíve. Pár hónapig zsarolt azért vele, de aztán visszaadta a pornóújságot, és nem mószerolt be. Igaz, hogy több oldal is hiányzott belőle. És ennek a nem valami nagy történetnek mégis hepiendes vége lett. Ebből a sztoriból is látszik, hogy jó motivációval lehet minden ellen tenni. De az igazi, állandó motivációhoz ennél több kell. Annak belül kell megszületnie, nem külső nyomásra.

Gyerekkorban nincs olyan, hacsak nem egy blockbuster főszerepére szúrtak ki, hogy felhúzod a kapucnit és az Eye of the tigerrel a füledben nekiállsz körbefutni a lakótelepet. Ilyen nincsen, vagy ha van, akkor az első sarokig bírod, és aztán hazamész és szétzabálod magad. Sokan azzal vigasztalnak, hogy kinőheted a kövérséget. Gyerekkorban még van esély. Aztán felnősz, és kiderül, mégsem nőtted ki, sőt rosszabb lett. Lassan kezdenek elfogyni a kifogások.

Ha elfogytak, akkor mindig a legkönnyebb megoldások jönnek. Először a fogyasztókapszulák. Jó fogyasztószer nincs. Sőt egyáltalán nincsenek is igazi fogyasztószerek. Mert ha lennének, az lenne a legkönnyebb megoldás a világon. És ha így lenne, nem lennének kövér emberek. Az első fogyasztótablettáknak, amiket régen reklámoztak és nagyon bejöttek, le se írták a mechanizmusát. Egész egyszerűen csak azt írták, hogy kajálás után vedd be és lefogysz. És az emberek legérzékenyebb pontjára hatottak, a kövérségre, mert senki nem akar kövér lenni. De arra sem hajlandó senki, hogy fusson, sportoljon, ételt vonjon meg magától. Annyi volt a reklám, ami ma már kreténségnek tűnik, hogy „Vedd be ezt a tablettát minden este evés után, és le fogsz fogyni! És benne van a dagadtnak, hogy „evés után, tehát lehet enni.

Iszonyatosan vették ezeket. Én még emlékszem, a tévéműsor újság hátulján volt egy fogyasztótablettának a hirdetése. Demis Roussos, a görög énekes, valami betegség miatt leadott 40 kilót. Akkor egy ügyes üzletember kitalálta, hogyan lehet ebből jó reklámot csinálni. A csóka egész életében dagadt volt, most meg egyszálbél lett, és mellé tettek egy kapszulát. Megvolt a reklám. Az embereknek elég volt a kettő darab, rossz minőségű before/after kép. Nem kérdeztek semmit, hogy mi van benne. Vették, mint az állat. Nem fogytak le. Nem volt fogyasztóvédelem, nem volt semmi. Ez olyan, mint a Bróker Marcsika esete. Hogy amikor valaki megvette, utána szégyellt vele előhozakodni, hogy „jé, ez nem is hat". Mert akkor mindenki ki fogja röhögni, hogy „Te hülye, vettél húszezer forintért egy placebót? Az utolsó, amit láttam, az nem ennyire régen volt. A Győzikével reklámozott kapszula, aminél azt írták, hogy „csak vedd be, és oldja a zsírt. Nem volt abban az ég egy adta világon semmi, csak zöld kávé. És leírták, hogy akik a zöld kávét fogyasztják, a pápua új-guineai irokéz törzs tagjai, akik mindig ezt eszik és isszák, no lám, közülük egyik sem dagadt. Persze, ott az Egyenlítő közepén, ahol egész nap izzadnak és amúgy genetikailag sem képesek az elhízásra, persze hogy nem dagadtak. Ez olyan, mintha azt mondanánk, Etiópiában nincsen sörhasa senkinek sem, vagy hogy az eszkimók nem fáznak.

Sok mindent kipróbáltam én is, mert az ember mindig a könnyebb megoldást választja először. Ez sima emberi tulajdonság. Sima gyarlóság. Nem kell ezt túlspannolni, ha azt mondják, hogy ugyanoda eljutsz, és van egy rövidebb meg egy hosszabb út, akkor minden normális ember a rövidebbet választja. Legfeljebb gyanakszik, de akkor is reflexszerűen ezt választja. Feleakkora munkával, feleakkora befektetéssel ugyanakkora sikert szeretnénk elérni. Ez így van, mióta világ a világ, ezzel tulajdonképpen semmi gond sincsen. Kipróbáltam én is, és semmi nem hatott. Nincs, ami hasson, már maga a zsírégetés kifejezés ellen is tiltakoznak sokan. A zsír az nem ég. Legfeljebb akkor, ha fent felejted a serpenyőben a tűzhelyen. De ez a zsírégetés sem más, mint egy marketingkifejezés. Nincs olyan élelmiszer, ami ezt csinálná. Van olyan, ami egy kicsit a metabolizmust fokozza, de ha raktáraid, tartalékaid vannak, az első dolog az, hogy azokat mindig ki kell üríteni. Nyilván ehhez sok pozitív és még több negatív tapasztalat kellett, hogy ez valamennyire összeálljon az ember fejében. Nyilván nem én szartam a spanyolviaszt, és eszem ágában sincs laikusként a nagy kajaprofesszor szerepében tündökölni, de amennyit begyűjtöttem az életem során ilyen felesleges tanulmányokból, azokból tudom, mi nem működik.

A másik, talán könnyebbik útnak a gyomorszűkítés tűnhet. Olvastam, hogy ezt a műtétet az orvosok agypótló műtétnek hívják. Mert az bizony akaratgyengeség, hogy nem tudod megállni, hogy ne egyél, ne igyál, ne cigizzél. Mind fejben dől el, mind te irányítod. Akármennyire mondja is a dohányos, az alkoholista, a drogos, hogy ezt nem ő dönti el. Dehogynem! Akkor ki a franc? És az, hogy egy kitágult, de a szerkezetében egészséges gyomorhoz hozzányúlnak, belepiszkálnak sebészeti úton, sosem lehet jó megoldás. A gyomor tulajdonképpen egy zsák, és ha azt a közepén összehúzzuk, akkor az drasztikus, ijesztő és felesleges beavatkozás, szövődményei lehetnek.

Túl ezen, a siker sem a tiéd. Akármit csinálsz, házat építesz, árkot ásol, megszereled a telefonodat vagy beállítod a tévédet otthon, sokkal nagyobb sikerélmény, ha mindezt te egyedül csináltad. Ez erőt ad. Ha lefogytál magad, egyedül, saját kútfőből, saját módszerrel, ez adja később a rendszer stabilitását. Gondolj bele, ha elszűkítik a gyomrodat, akkor lefogytál, és amikor kiveszik onnan azt a gyomorgyűrűt, gyakorlatilag szinte biztos, hogy visszajön minden. Hiszen azt se te csináltad, és ha nincs ott az a kütyü, akkor visszarendeződik minden. Nem ítélem el természetesen, hiszen több ismerősömnek is visszaadta az életét, és valóban nagyon sok esetben nincs is más megoldás, de a magam számára drasztikusnak, ijesztőnek tűnik, és legfőképp feleslegesnek tartom.

Az igazi megoldás, ami működik, az a nehezebbik út. És ezt már megint nehéz elfogadni egy kövér embernek. Megint valami, ami nehéz. És már megint egy út...

Kövér–magyar szótár

Amit mondanak az emberek, és amit valójában gondolnak:

„500 kilósan is szeretnélek, kisfiam."

„Mit csináltam rosszul, hogy pont nekem lett kövér gyerekem?"

„Majd megnyúlsz, ha megnősz."

„Legalább a gyerekkora legyen valamennyire boldog."

„Nekem Te vagy a legszebb gyerek a világon."

„Ez van, ezt kell szeretni."

„Sosem cserélnélek el más gyerekre."

„Már késő visszavinni a kórházba."

„Hogy megférfiasodtál!"

„Ez is jól elhízott, pedig milyen szép gyerek volt."

„Engem nem zavar, hogy kövér vagy."

„Most találhatok ki valami jó kifogást, hogy lerázhassam."

„Az a gond, hogy még nem vagyok túl érzelmileg az előző kapcsolatomon."

„Bottal nem piszkálnám meg a hájas tested."

„Nem is vagy kövér."

„Faszom! Fogyjál le, ha ennyire zavar!"

„Rád is vár valaki, aki úgy fog szeretni, ahogy vagy."

„A következő életedben fogsz szexelni, amikor ember formájúnak születsz."

„A szépség belülről fakad."

„Milyen lélek lehet egy ilyen hájas testben?"

„Sajnáljuk, de maga túlképzett erre a pozícióra."

„Milyen lusta lehet már egy ilyen dagadék."

„Milyen jól nézel ki, fogytál?"

„Hátha ma nem kell hallgatnom a nyavalygását a súlyáról."

„A plus size modellek nagyon szexik."

„Én nagyon toleráns és jó ember vagyok."

„Mi nem szoktunk bulizni a meló után."

„Menjél csak szórakozni a kövér barátaiddal."

„Nem jössz gyúrni?"

„Túl jó napod volt, rád fér még egy kis alázás."

„Teltkarcsú."

„Lúzer hájpacni."

„Imádom a főztödet, anya!"

„Miattad lettem kövér."

Amit a kövérek mondanak, és valójában gondolnak

„Mi, ducik, tartsunk össze!"

„De jó, ez még nálam is kövérebb!"

„Tök jól nézel ki! Sportolsz valamit?"

„Dögölj meg, csak mázlid van, hogy soványnak születtél!"

„Én jól érzem így magam."

„Kit akarsz becsapni?"

„Én így fogadtam el magam."

„Amint lesz egy kis időm, kinyírom magam."

„Köszönöm, nem kérek többet, már jól laktam!"

„Lassan ki tudok lógni, hogy nassoljak kicsit, mikor senki sem látja."

„Naponta futok."

„Holnap már tényleg elkezdem."

„Genetikailag vagyok kövér."

„Sportoljon meg koplaljon az, akinek két anyja van."

„Az én döntésem, hogy ilyen vagyok."

„Egy fánk legyőzi az akaraterőmet."

„Nem tudom, mitől hízom, alig eszem."

„Két vagy három kakaós csigát ettem reggelire?"

„Sosem fogom megérteni az alkoholistákat meg a drogosokat."

„Még ezt a sajtburgert betolom, aztán elkezdek fogyózni."

„Nasi."

„Fél disznó."

„Kalóriatáblázat."

„Az ördög bibliája."

„Mérleg."

„Taposóakna."

„Önbecsülés."

„Hogy mi?"

2

Százkilós lettem én

Elérni azt a súlyt, amitől már megijedsz

Trógerolás, katonaévek

Nagyon sok civil melóm volt, mielőtt stand upos lettem. Nálam nagyon furán nyilvánult meg a diáklázadás. Matekból nagyon jó voltam általánosban, de amikor jöttek a tört számok, már nem ment annyira. Mai napig emlékszem, hogy a számítástechnika szakkörre nem járhattam, mert nem voltak jó jegyeim matekból. Ezek voltak az első nagy töréspontok.

Lázadó természetemet jól mutatta a zongoraszék esete nyolcadikban. Kényelmetlen volt számomra a szék, amin ülnünk kellett az iskolában. És volt egy zongora egy zongoraszékkel, amit soha senki nem használt. Fogtam, és épületen belüli használatra eltulajdonítottam azt a széket. Vittem mindenhová magammal, teremről teremre. Azon ültem, mert kényelmes, párnázott volt. És utasítottak, hogy adjam vissza. Mondtam, hogy nekem ez kell. Írtak felszólítást anyáméknak, hogy a gyereknek meg kell mondani, hogy a zongoraszéket adja vissza. De én meg megírtam, hogy nekem ez a kényelmes. Amikor fél évvel később már jött az igazgató, az igazgatóhelyettes meg a pedellus, hogy a széket visszafoglalják fizikailag, akkor fogtam a széket, és kibasztam az ablakon az első emeletről. Ha nem lehet az enyém, másé se legyen.

Jegyeim alapján csak szakmunkásképzőbe mehettem, és ott volt egy furcsa belső hierarchia. A szakközépiskolákkal vannak egy épületben, egy rendszerben. És erősítették bennünk 14 évesen azt, hogy vegyétek tudomásul, ti nem vagytok olyan jók. Mert ha jók lennétek, akkor a szakközépben lennétek. Ezt minden nap bemosták az agyunkba különböző módokon. Finoman be volt csomagolva. Sosem azt mondták, hogy te ehhez hülye vagy, meg téged ez ne érdekeljen, hanem azt mondták, hogy „ezt ebben az iskolatípusban nem tanuljuk". Előfordult, hogy egy szakmunkás megvert egy szakközepest. Ilyenkor minden esetben a szakközepes javára döntöttek, mert a szakmunkás ugyebár egy büdös paraszt, annak nincs agya, az már megint erővel akart eldönteni valamit, mint az állatok.

Az a szakmunkásképző suli, ahová én jártam, szinte egy félkatonai szervezetnek minősült. Személyi lappal kellett járni mindenhová, jelenteni kellett, sokszor állat módjára beszéltek az emberrel. Ezt nagyon fura volt látni, tapasztalni, megélni. A szakmunkásképző az olyan volt akkor, hogy egy hét tanulás, egy hét munka. Rendesen dolgozni kellett nyolc órában egy munkahelyen. Rád bízták a legszarabb munkákat, hiszen te voltál ott a kopasz a hierarchia legalján. A fizikai munkát már akkor sem tisztelte senki. Ott szembesültem először azzal, hogy a melós egy hangya. Ez megtört engem. Hogy 14 évesen, amikor normál esetben még a suliban rajzolgatsz, mikor igazából még öntudatodra sem ébredtél, nekem már dolgoznom kellett. És miért? A saját hibámból, mert ezt választottam. Pontosabban hagytam, hogy ez megtörténjen velem. Rá kellett jönnöm, ha nem jutok valamire, ha nem haladok előbbre, akkor ott maradok én is.

Mindig több nekifutásból jutottam el bárhová. Mindig a legaljáról kezdtem és még onnan is leestem mindig. A rossz magaviseletem, a rossz tanulmányom, a rosszul megválasztott iskola, a nem túl előnyös munkahely. Semmi sem tolt, minden csak visszahúzott. A szakmunkásból végül kikoptam. Megbuktam, évet kellett volna ismételnem, a szüleim még ennek is örültek volna, mert ez azt jelentette, hogy megyek vissza. De már nem akartam visszamenni. Egész egyszerűen elvesztettem a hitemet, tudatosodott bennem, hogy nem tudok tanulni. Nem dacból nem tanultam, egyszerűen nem ment. Elengedtem a tanulást. Megtört engem ez a két év. És úgy voltam, hogy otthon nem mertem elmondani, mert tudtam, hogy anyáméknak ez a mindene volt. Sok szempontból kemény időszak következett.

Nem jártam be a suliba. Bár tudom, hogy vadregényesebben hangzana, ha azt mondanám, hogy ezért vagy azért a balhéért rúgtak ki, de csak az igazolatlan órák miatt. A szüleim nagyon-nagyon szomorúak voltak. Haragudtak, nem is szóltak hozzám egy jó darabig. Sokat eljártam otthonról, a legjobb barátomnál laktam inkább. Csalódtak bennem mindenféle téren. Én meg magamban. Nagyon rossz kombó volt. Eltűntem. Megszűntem létezni. A világ perifériájára kerültem. Még csak 17 éves voltam akkor.

Alkalmi munkákat vállaltam. Paradicsomot szedtem. Egy cukrászdában mosogattam óránként 50 forintért. Ez már akkor is kevés volt. Napi bért kaptam, pár száz forintot, gondolj csak bele! A buszbérlet el is vitte az egész keresetemet. Aztán egy idő után kezdtek nyitni felém a cukrászdában, és rám bíztak komolyabb, már süteménnyel kapcsolatos melókat is. Már nem csak mosogattam, kukáztam, meg ilyesmi. Egyre nagyobb feladatokat bíztak rám. Egyszer történt egy olyan, hogy szóltak, másnap reggel menjek be előbb, mert beszédük van velem. Ajjajj, ugye? És akkor mondták, hogy nem tettem sót a pogácsába. Ez nem hangzik olyan nagy problémának, de én 600 kiló pogácsába nem tettem sót. Szóval 600 kilónyi pogácsát basztam el. Elhajtottak a büdös francba, úgy, ahogy voltam.

Nekiveselkedtem a legintelligensebb konfliktuskezelésnek: ittam. Korán meglettek a hullámvölgyek. Emlékszem, vártam, hogy a 18. szülinapomra történik valami. Két nap jön fel reggel az égen, vagy növök még 15 centit vagy hirtelen valahonnan pénz esik rám. De kurvára nem jött semmi. Ugyanaz a szar folytatódott tovább. Talán még intenzívebben. Minden nap jött a lemondás. Aztán teljesen logikátlan és furcsa módon, pont életem első igazi munkahelye, a sokat szidott húsipar hozta el a megváltást.

Ismét feladatom lett, ismét funkcióm lett. Embertelen volt, minden egyes reggel négykor kellett kelni. Na, azok nagyon kemény évek voltak. Jellemzően, ugyebár, ahol élelmiszer készül, szinte minden romlandó, és ezért hűtenek mindent. De nemcsak a cuccokat, hanem az egész légteret. Tehát egy hatalmas hűtőkamrában dolgozol. Ami nyáron teljesen rendben van, de télen egy folyamatos tüdőgyulladásban vagy. Rettenet, nem tudsz eléggé felöltözni ellene, mert ez csontig hatoló, mély hideg. Megjártam ott az összes állomást, összes szamárlétrát. Az első hivatalos munkaköröm „szűzpecsenye-kiszedő volt. Az volt a funkcióm, hogy gördültek be végtelen sorban a fél disznók és azokból kellett kivágni egy késsel a szűzpecsenyét. Ami nagyon egyszerűnek tűnik, de egy hónapig kellett tanulni, hogy megfelelő helyen, megfelelő módon és mélységben tudjam kivágni. Nem mondom, hogy ez is egy szakma, de ehhez is érteni kell. Ezt is el lehet baszni. Akkoriban annyi fél disznót láttam, hogy simán elhittem, hogy van ilyen állat, hogy „féldisznó. Ezek már eleve kettébontva, megtisztítva születnek. Fura lehet, ahogy legelnek, és hogyhogy nem dőlnek el? És vajon legelnek egyáltalán?

Aztán lekerültem a hűtőházba, ahol mínusz 20-30 fok van. Egy gigantikus, repülőgéphangár méretű hűtőládát képzelj el. Az nagyon ijesztő. Legendák keringtek ott egy emberről, aki péntek délután, műszakváltáskor bennragadt. Ebből hollywoodi filmet lehetne forgatni. Amikor rájössz, péntek délután kettőkor, hogy bassza meg, mindenki elment. És ugye hétfő reggelig ott nincs semmi. Tehát a biztos halál vár rád! Ezért a csávó a legenda szerint elkezdett kartonokat pakolni egyik helyről a másikra, hogy mozogjon. Aztán, mikor átpakolta mindet, újrakezdte, hogy folyamatosan mozgásban tartsa magát. Ivóvizet tudott csinálni a hóból, jégből, párából. A túlélésre játszott. Aztán kurva nagy mázlija volt, mert szombat délelőtt bement a főnök valamit ellenőrizni, és megtalálta a még élő, de már hipotermikus állapotban lévő embert. Ezzel a sztorival riogattak ott mindenkit. Nem lehet tudni, hogy igaz volt-e, vagy nem.

Mindenesetre sokkal beszédesebb sztori volt az (bár ezt is csak szóbeszédből hallottam), hogy a hűtőházi munkakört törvény adta lehetőségként lehetett választani letöltendő börtönbüntetés helyett. Ez a munkának a szarságát meg a veszélyességét meg az iszonyatát prezentálta. Képzeld csak el! Mint ahogy a katonaság helyett lehetett polgári szolgálatra menni. És állítólag kettő olyan ember is volt, aki ezt választotta. Nagyon megbánták, nézték minden nap a naptárat és mondták, hogy már most szabadulnának. És innen meg gyakorlatilag soha. Jellemzően kisebb kihágásokért és garázdaságért járt ilyen büntetés. Nyilván a sorozatgyilkosok nem úszhatták meg ennyivel. Pedig, ha tudták volna...

Hentesek, húsipari dolgozók voltak a kollégáim. Számukra a húsipari dolgok voltak a szentek. Tehát családi okok miatt nem lehetett csak úgy elkérni magad. Ha azt mondtad, beteg vagy, mindenki csak azt mondta, hogy szedd össze magad és csináld tovább! Egyedül csak a disznóvágás volt az az opció, amiért elengedtek. Ha valaki azt mondta, hogy rosszul van a felesége, akkor azt mondták, telefonálj haza, biztos van ott valaki, aki tud neki segíteni. Ha azt mondta, hogy az anyadisznó beteg, eltörte a lábát, pedig egy hét van még a fialásig, akkor azt mondták, menj haza, minden perc fontos, nem késlekedhetsz! Az ő szemükben a disznó, a sertés, a disznótartás volt a szent. De ezt nem pejoratívan mondom, ez inkább egy aranyos vonás volt. Nagyon komolyan vették ezt a vonalat. Hatalmas respekt nekik.

De ez azért valahol bandázás is volt. Ez egy hatalmas nagy bázis volt, több százan dolgoztak ott. Rengeteg ember között melóztam, viszonylag könnyű volt barátkozni. Amikor eltűntek az első év rettegései és beleszoktam, beletörődtem, hogy nekem ez jutott, akkor kezdtem jól érezni magam. Az már perverz dolog, amikor egy szar helyen jól érzed magad. Ez volt az első komoly közösség az életemben. Nagyon érdekes, több száz embert ismerek onnan. Még mindenki emlékszik rám. És ha a környéken járok fellépni, akkor mindig odajönnek, és mindig dumálunk. A húsipar egy kitörölhetetlen emlék marad. Olyan szinten, hogy mai napig álmodom vele. Érzem azt a hideget, érzem azt a szagot, a csontig hatoló hideget meg a hússzagot. Minden álmomnak ugyanaz a forgatókönyve. Az van a fejemben, hogy fel akarok mondani, hogy ki akarok lépni innen, és ez soha nem jön létre. Ide már álomfejtők kellenek. Ide egy Csernus már kevés. Erről a Krúdy-féle álmoskönyv sem tesz említést.

A húsiparnál az akkori főnököm szerint okos voltam, meg szerinte többre voltam hivatott. Rábeszélt, hogy jelentkezzek esti iskolába. Még a jelentkezési lapokat is segített kitölteni. Ez egy négyéves esti iskola volt, ún. dolgozók iskolája. És végül le is érettségiztem. Megcsináltam, és azzal elindult valami. Még később levelezőn diplomáztam le.

De addig még rögös út vezetett és ez majd még csak jóval később jön...

1996-ban nemcsak a diploma, hanem még az érettségi is nagy szó volt. Akinek érettségije volt, az jobb munkát kapott, tudott érvényesülni. Ez egy reális, kézzelfogható cél volt, hiszen tudtam, ha lesz érettségim, akkor kikerülök abból a hűtőházból, a trógerlétből. Egyszerű, de nagyszerű cél volt kitörni a gyárak világából. Volt már némi múltam a témában, hiszen lehúztam nyolc évet (hetet a húsüzemben, egyet a tésztagyárban) ezekben a gyárakban. Valaki összesen nem dolgozott ennyit ennyi idősen egész életében. A főiskolai diplomámat már nem tudtam hasznosítani, mert közbejött az, amit most csinálok. De ezzel mindenki csak jobban járt.

Hét évet húztam le a húsiparban. Nem volt azzal semmi baj, a monoton munka segít abban, hogy az agyad dolgozzon folyamatosan. A fizikai munka a testet és a jellemet is megszilárdítja. A nagyobb baj az, hogy nincsen becsülete. Nem akar senki fizikai munkát végezni. Mert nehéznek gondolják. Nehéz is. Közgazdászokból, jogászokból manapság már Dunát lehet rekeszteni, de nincs egy ember, aki tudna neked csinálni egy ajtót. Nem kérheted meg rá az akadémikus urat, hogy javítsa már meg a tévédet, mert nem tudja. Eltűntek a melósok, ez óriási probléma. Hamarosan még nagyobb lesz.

A katonaság nálam a húsipart vágta ketté. Két éve dolgoztam már, mikor megjött a behívó, ami igazából egy levelezőlap volt, rajta nagy betűkkel: „Behívóparancs. Mindenki ezt a behívót „várta. Igazából apám már három-négy éves korom óta ezzel sokkolt. Ültünk a buszon, néztük a ceglédi laktanyát, és mondta: „Hamarosan itt." Szóval ez egy önbeteljesítő jóslat volt. Átrettegtem vele majd’ két évtizedet.

Mit kellett csinálni a katonaságnál? A sorkatonaság három részből tevődik össze. Első rész: fizikai kiképzés. Szerintem mindenki ettől fél. Ez egy kicsit húzósabb is. Kilenc hónapot voltam katona. Egy hónapig közös kiképzés van. Egy gyűjtőlaktanyába jöttek az újoncok az ország minden pontjáról. Kúszás, mászás, málhazsák, fegyverkezelés. Meg erőltetett menet, ami azt jelenti, hogy teljes felszereléssel a hátadon gyalogoltatnak nyolc-tíz kilométert. Aki kiesik, az nem mehet haza a hétvégén. Mint egy rendes félmaratonon, van egy záró autó, és aki nem bírja, azt felveszik, de nem mehet haza egy ideig. Így van motiváció. Igazából a fizikai kiképzésben nincs semmi extra. Aki már volt tornaórán, az megcsinálja. Nem láttam még olyan embert, aki ne tudna szaladni, mászni, kúszni vagy esetleg átrohanni az égő napalmgömbön. Az még vicces is. Azt is mondták, hogy nagyon ritka az, hogy valaki kigyullad. Azért ilyesmiből a ritka is sok. Én vegyivédelmis voltam. Nem volt rossz.

Az első rész kiképzés, a második tanulás, annak megfelelően, milyen szakirányú a laktanya. Padokba ültetnek, és mindennap vannak órák. Ebből van számonkérés is. Ez a katonaság közepe. Utána pedig, ha mindez megtörtént, akkor mindenkinek szolgálatot kell teljesítenie. Gyakorlatilag ez kvázi nulladik munkahely. Valaki őr lesz, valaki konyhaszolgálatos, és rendes munkaidőben, nyolctól négyig, dolgoznod kell minden nap. Ezért kapsz valami minimális illetményt, a szabadnapjaidon pedig elhagyhatod a laktanyát. Tehát a legvége azt jelenti, hogy dolgoznod kell, és együtt kell élned egy csomó idegen emberrel. Akinek már volt munkahelye, aki már volt koleszos, annak nem egy nagy érvágás az egész. Aki viszont frissen pottyant ki a főiskoláról és a sulin kívül még nem látott mást, annak tényleg nagy trauma ez így egyben, az ő rémületüket abszolút meg tudtam érteni.

Szóval dolgoztatnak, ugráltatnak, és még pénzt sem kapsz érte. Tulajdonképpen a katonaság egy hangulatos felkészítés az életre. Annyira kemény vagy agresszív csak, amennyire maga az élet lesz majd később. Csak hát kicsit töményebben, kicsit jobban egyben van az egész. Az, hogy az embernek dolgoznia kell, és ezért kevés pénzt kap. Az, hogy az embernek kúsznia és másznia kell, és az emberek üvöltöznek vele. Ez nem a katonaság. Az egész rohadt élet erről szól. Jó volt ez, most meg az emberek örülnek neki, hogy nincs már sorköteles katonaság. Mondják, hogy jó, mert nem kell fegyvert fogniuk. Igazából csak félnek tőle. Az, hogy egy férfi össze tud rakni egy fegyvert, az azért nem ördögtől való. A militarizmus, a honvédelem együtt fejlődött ki az emberi fajjal. Megvédtük magunkat és a sajátjainkat. Az már csak a divatos liberalizmus hangzatos mellékterméke, hogy most mindezt sokan elítélik.

A katonaság is rétegzett, mint egy munkahely. Három időszak van. Az újak a „kopaszok. Azok, akik frissen jöttek. Rájuk vár mindenki, mert ők végzik az alantas munkát. Mosás, kertrendezés, vécétakarítás. Második szint, amikor már „gumi vagy. Már vannak kopaszok alattad, akik elvégzik az alja melót, de még mindig vannak öreg katonák, akik feletted vannak. Ez a harmadik szint, akik még téged ugráltathatnak.

Amikor az öreg katonák is hazamentek, vagyis leszereltek, akkor te vagy az öreg katona. Most már mindenki alattad áll, más végez helyetted minden munkát. Nem telik mással a szolgálat, mint hogy ülsz és tévézel, és persze kajálsz. Az evés nagyon fontos momentuma ennek az egésznek. Ha őrségbe mész, konzerveket kapsz. Ott szerettem meg isteni módon a babkonzervet. Imádok mindenféle babkonzervet. Bab, sólet, csípősen, kolbásszal, mindenféle módon. Na, most ugye, a száraz bab nagyon fingat. Ha egy 12 fős szobában mindenki babot evett, akkor bizony rommá fingjátok azt a szobát. Azt hiszem, ennek átélése is kellett a személyiségformáláshoz. Nem fejlesztett, inkább csak rombolt, de kétségtelenül volt szerepe.

Amikor öreg katona lettem, én bizony nem éltem vissza a hatalommal. A geciség az általában ugyanolyan, mint az ingóságok meg az adósság. Öröklődik. Mióta van sorkatonaság, azóta az a tápláléklánc, hogy amikor odamegyek, én vagyok a „kopasz, aztán a középidőszakban a „gumi, a végén az „öreg". Minden kopaszban, aki tűri a szívatásokat, az él, hogy csak jussak el oda, hogy majd én csinálhatom ezt másokkal. És nem akarok én itt a Názáreti Jézus képében feltűnni, de én elhatároztam, hogy ha én egyszer odajutok, akkor megszakítom ezt a láncot. És meg is szakítottam. Mi már nem adtuk tovább a geciséget. Mi voltunk az első jó fej század abban a laktanyában, ahol én voltam. Ami lehet, hogy nem jelentett semmit, mert az utánunk lévők ugyanúgy szívatták a kopaszokat, és minden indult újra. De legalább egy kis időre megszakadt ez a primitív láncolat.

Szobaparancsnok voltam, kineveztek, így rangom is volt a katonaságnál. Ez pluszpénzzel járt. Ezt muszáj nevesítenem, négyezer volt a zsold egy hónapra, és én 500 forinttal kaptam többet. Pontosan tudtam, hogy a sajátjaim szemében, akik közül én kiemelkedtem, ez feszültséget fog szítani. „Miért kapsz te többet? „Miért lettél te talpnyaló? Pedig nem lettem én talpnyaló, egyszerűen kiérdemeltem ezeket a posztokat. De én a különbözetet, amivel többet kaptam, felajánlottam közös célokra. Vagy pornóújság lett belőle véve közös használatra, vagy alkohol, ugyancsak közös használatra. Ez volt a régi társakkal, a sajátjaimmal.

Az újakkal, a kopaszokkal pedig jó kapcsolatot építettem ki. De volt némi üzletrendszer benne. Hétvégén jöttek vissza otthonról, hoztak kaját meg alkoholt, ezt be kellett szolgáltatniuk, és cserébe nem voltak szívatva. Szóval katolikus létemre üzleti alapokra helyeztem ezt a viszonyt. Szerintem még így is önzetlen voltam. Nem tartom rossznak, hogy tőlem nem féltek. Azért egy-két öreg katona morgott, hogy annak idején velünk mosatták fel a folyosót, és most is magunk mossuk fel a kopaszok helyett. Én mégsem akartam ezt csinálni. Bennem ez a Legyek ura-cucc nincs meg.

Szóval ez volt a semmittevés korszaka, nincs már igazán fizikai munka, nincs lelki teher, szó szerint már csak a végét várod. Ez az utolsó harmad, kilenc hónapos szolgálatnál ez három hónapot jelent. Nyugi van, béke van, te vagy az öreg katona. Az újoncok meg hozták a kajákat, piákat. Három hónap alatt gyönyörű módon fel lehet szedni egy tízest. Észre sem veszed. A tíz kiló hízás olyan alamuszi, hogyha nem kőmosott farmerod van, ami szétfeszül rajtad, akkor észre sem veszed. Húsznál veszed észre, akkor meg már szinte nincs visszaút.

Mindenki várta, hogy leteljen a katonaság, hogy mehessen haza. Én nem vártam. Mint a filmekben, mikor egy rab nem akar hazamenni a börtönből, mert már intézményfüggő. Én sem akartam hazamenni, olyan rossz volt az otthoni melóm. Én ott akartam maradni továbbszolgálónak, csak nem fértem bele a keretbe. Hétfőn leszereltem, kedden hazamentem. Következő hétfőn már visszamentem a húsiparba. Nem volt mit tenni. A törvény előírta, hogy a munkahely, ahonnan bevonultál, köteles visszavenni. Kényszeredetten visszamentem, mert nem is lett volna máshová menni. Akkor ott még lehúztam jó pár évet.

Utáltam azt, hogy az utazás a munkahelyemre rengeteg időt elvesz az életemből. Napi két órát. Ezért nagyon megörültem, mikor az én pici kis falumban, a semmiből kinőtt egy új munkahely. Két utcára tőlünk lett egy új gyár. Egy tésztagyár. Örültem, hogy nincs több buszozás. El lehet menni biciklivel, vagy akár gyalog is a munkahelyre.

70-80 fokos hőmérsékletváltozás várt rám. A húsüzemben mínusz 20-30 fok van, a tésztagyárban meg szárítják a tésztát, így plusz 50. A kemény, sok árut mozgató, klasszikus fizikai munkáról egy megfigyelő munkára váltottam át. Egy teljesen automatizált gépsort kellett szemmel tartanom. A gép kijelzőjét kellett óránként lejegyzetelnem, meg a gép kisebb hibáit elhárítani, nagyobb hibákhoz pedig szerelőt hívni.

Állandóan éjszakáztam, mert végzős voltam az esti gimiben. Muszáj volt tanulni, ezért csak az éjszakai munkát tudtam elvállalni. Rettenetes éjszaka dolgozni, és ez nem az a kamu biztonsági őrös dolog volt, hogy bemész és elalszol. Itt fent kellett lenni. Ha volt valami gond, akkor megszólalt egy hatalmas sziréna. Sokszor ébredtem arra, hogy áll a gépsor és folyik a tészta.

Ez egy nagyon monoton munka volt. Úgy éltem túl, hogy volt egy jegyzetfüzetem, amibe írogattam mindenféle viccesnek tűnő dolgot. Hasznosan akartam eltölteni az időt. Tilos volt zenét hallgatni, mert nem hallod meg tőle, ha a gép jelez valamit. Viccesnek szánt irományok voltak ezek, az első lépések a stand up felé. Pont egy ilyen vicces szöveget írtam a gyárban, amikor elkezdett szirénázni az egyik gép. Kiderült, hogy a gyenge minőségű tészta csupán lisztből és vízből áll. Az automata gépsor elfelejtett lisztet adagolni, csak vizet nyomatott. És csiriz lett belőle. Az egész rendszer leállt, beakadt. A sziréna meg ordított a gép tetején. Megírtam a jó poént, sokáig nem tudtam örülni neki, mert az éjszaka hátralévő részét azzal töltöttem, hogy két kézzel meregettem ki a gépekből a csirizt. Annyira rákötött a kezemre, hogy másnap reggel nem lehetett leáztatni, hanem le kellett epilálnom válltól tenyérig az összes szőrt a kezemről. Ha volt valami jó az életemben, jött vele valami rossz is egyből. Az Úr egyenlege mindig nulla.

Ekkor már nagy Fábry-show-rajongó voltam. Olvasgattam róla, hogyan készül egy ilyen műsor. Első körben nem is a szereplés érdekelt, hogy én szeretnék ott állni és begyűjteni a tapsokat, hanem az, milyen lehet egy ilyen műsort megcsinálni. Utánaolvastam az akkori diétás internet segítségével, hogy van néhány író, aki összegyűjti az anyagokat, megbeszélik, összeírják, megszerkesztik. Akiket annyira ismerünk, hogy a stáblistán 0,1 másodpercre feltűnik a nevük. És akkor kitaláltam, huszonévesen, kis utópista álomként, hogy írogatok – szerintem jó kis anyagokat –, és akkor majd elküldöm ezeket a Fábry-show-nak. Titkos tervem az volt, hogy egyszer majd bekerülök a gegcsapatba.

Nem azonnal a színpadot akartam, hanem közel kerülni az alkotófolyamathoz. Először mindenki író akar lenni, írni akarja a humort. Nagyon ritka az, aki előadó szeretne lenni rögtön. Ez kicsit olyan, mintha a biciklizés megtanulása előtt kimaradna a roller meg a négykerekű. Muszáj belülről kezdeni, a belseje meg az írás. És aztán megyünk kifelé. Szóval annak örülök, hogy végül felismertem, hogy én inkább előadni szeretnék, mint írni. A humorista nem a stand upos. Ma már összeforrt a kettő. De rengeteg más humoristaság is van. Akik a Ludas Matyit meg a Rádiókabarét írták, azok is mind humoristák voltak, annak ellenére, hogy színpadon szinte sosem láthattuk őket. A stand up annyival komplexebb, hogy itt normális esetben az író és az előadó egy és ugyanaz. Ettől lesz személyes és közvetlen.

Ezek a vicces szövegek, amiket akkoriban írogattam, közéleti dolgokról szóltak. Bulvár, akár politika, ahogy a kisember látja vidékről, faluról. Volt bennük kis Gyurcsány-paródia is általában, akkor ő regnált. Ezekből semmit nem használtam fel később. Nem azt mondom, hogy jobb vagyok vagy több vagyok, mint akkor, csak más irányba mentem el. Meg sokat is fejlődtem. Azok olyan hibátlan fogalmazások voltak. Azt egy középiskolás gyerek megcsinálja. Középszerűek voltak, na.

Ezeket elvittem a Fábry-show producerének kinyomtatva és floppyn, egy kis fóliabugyiban. Odamentem hozzá: „Szia! Te vagy a Fábry-show producere? „Igen. Erre mondom: „Én meg ilyen amatőr humorista vagyok. Szeretem, amit csinálsz. Szeretném odaadni az írásaimat. Nyugodtan felhasználhatjátok bármilyen célra." És elvette, megköszönte. Ez konkrétan 2004-ben történt, amikor voltam azon a nyílt napon, de erről majd később mesélek. Évek múlva jobban megismertem a producert, ő gyártotta a Showder Klubot is. Így tíz év után kiderült, hogy kibaszta az írásaimat az első kukába. Ez teljesen reális és logikus lépés volt a részéről. Valószínűleg aznap már a sokadik idióta voltam, aki ilyesmivel bombázta. A harc a létra legalsó fokára jutásért megkezdődött.

Még hosszú, kemény küzdelem állt előttem.

Nézzenek oda, majdnem eltértem a tárgytól. Már régen nem volt szó a dagadtságról. Szóval teltek az évek, de amiből az igazi baj lett a tésztagyári éjszakázások alatt, hogy hordtam be kaját, és ezeket szisztematikusan végigettem. Többek között imádtam a joghurtokat. Na mármost ezekben eszméletlenül sok cukor van. Ezekből a nagy, félliteres joghurtokból egy éjszaka alatt meg tudtam enni kettőt is. Iszonyatos mértékben lehet hízni tőlük. Az összes joghurt, ami nem natúr, az tele van pakolva cukorral. Fruktóz, glükóz, szóval tömény ipari cukor. Azért van, hogy legyen kalóriaérték és jól tudj vele lakni. De aztán az inzulinválasz miatt jön a farkaséhség. Nem vagyok én ilyen okos... csak utánaolvastam! Az éjszakai evés a legrosszabb, mert a szervezet akkor is éjszakai üzemmódban van, ha te fent vagy. A napot nem lehet kicselezni. A szervezet ez alapján működik, ez a bioritmusunk. Éjszaka sokkal kevesebbet éget a szervezet. Az ember éjszaka alszik, nem eszik. Na, az éjszakai evéstől lehet igazán hízni. Volt, hogy naponta feljött egy kiló. Gondolj bele. Egy nap, egy kiló.

A tésztagyárban léptem át a száz kilót. Emlékszem arra a pillanatra, szörnyű volt. Addig, ahogy jöttek a kilók, még röhögtem is rajta. Mindig visszafordíthatónak tűnt a folyamat. Addig nem voltam igazán kövér. Szinte valahol még vártam is, mikor lesz meg a száz. Aztán mikor meglett, csak annyit bírtam mondani: „Basszus!"

Ha kicsit hízol, akkor úgy tűnik, hogy ez még visszafordítható. A klasszikus: „Ezt ma még megeszem, holnaptól meg majd összekapom magam. Sokáig toljuk ki annak a határát, hogy mekkora súlyig visszafordítható a hízás. Elég rugalmas ez a határ. „15 kiló, az mi? Elmegyek jövő héten párszor futni, kihagyok pár vacsorát, aztán el is van intézve a dolog. Ilyenekkel jól el is van bagatellizálva a dolog.

3

A nagy médiahekk

Elhatározásra jutni, belekezdeni a fogyókúrába

A befutás

Mint már említettem, mindig is nagy Fábry Sándor-rajongó voltam. Figyeltem, hogyan húzza, csavarja a történeteket, és rá kellett jönnöm, hogy nemcsak a humora, hanem az örökké morgós, ironikus személyisége is nagyon közel áll az enyémhez. Nagy vágyam volt egyszer eljutni egy Showder tévéfelvételére. Történt egyszer egy szerencsés véletlen. Volt egy különkiadás, egy nyílt nap, mikor bárki beülhetett Fábry Sándor székébe és kérdezhetett tőle, mintha Sándor lenne a vendég, a szerencsés kiválasztott pedig a műsorvezető. Volt casting is, nem is kicsi, húsz-harminc embert választottak ki a műsorra. Karaktereket kerestek. Volt öregember, asszony, kisgyerek, néger, meleg, transzvesztita és dagadt. Na, az én voltam.

Lehetőséget láttam abban, hogy egy x milliós műsorban lehetek és kérdezhetek a Sanyitól. Azon túl, hogy kérdeztem párat tőle, ahogy kellett, még pár rossz poént is rátettem. Illetve nem én szántam azokat rossz poénoknak, egyszerűen csak úgy sikerültek. Így próbáltam a közönség előtt vicceskedni, de Sanyinak ez megtetszett. Mondta, hogy menjek el a Godot színházba. Annyira fogalmam sem volt az egészről, hogy még ott a műsorban megkérdeztem, az meg mi és hol van.

A műsor végén elmondták, hogy van egy ilyen úgynevezett dumakávéház, benne egy éppen alakuló amatőr komikus társulat. Itt az egyik legismertebb tag Badár Sándor volt. Egyik pesti haverom segítségével megtudtam, hogy mikor lesz következő alkalommal amatőr meghallgatás ebben a bizonyos Godot kávéházban a Madách téren.

Úgy mentem oda, hogy engem Fábry Sándor küldött. Erre mindenki csak értetlenül nézett. Már én se tudom, miért kezdtem ezzel. Zavarban voltam. És akkor megtörtént életem első fellépése. Nyilván volt műsorrész szentelve a dagadtságnak is. Rögtön az elején pozicionáltam, azonosítottam magam, hogy értsék a komplexusaimat. Beszéltem a faluról, ahonnan jöttem, a pestieknek az tök érdekes volt, hogy van kert, fa meg fű – már ami a földön van. Aztán a fő sztorim egy félreértésen alapuló kis történet volt. Mondták a tévében, hogy az Antenna Hungária emberei felmérik a tévézési szokásainkat. És amikor becsengetett két idegen, és közölték, hogy hozzám jöttek, mondtam, már vártam őket. Mire összenéztek, mert még sosem várta őket senki. Folytattam tovább a magamét, hogy érdekel a téma, és szeretnék róla beszélgetni. Nem hittek a fülüknek, már vették is elő az Őrtornyot. Na, akkor én mondtam meglepődve, hogy de fura, miért nem Tévétorony az újságjuk címe. Akkor aztán forgatták a szemüket ők is, én is. Eltartott egy darabig, mire rájöttem, mekkorát koppantam. A Jehova tanúitól jöttek, és be akartak engem szervezni. Olyan volt az egész, mint egy bohózat, ilyen félreértések vígjátéka, ahogy egyfolytában elbeszéltünk egymás mellett. De szerették. Az egész első fellépésem negyed óra lehetett.

Még nagyon bénácska volt, viszont nevettek. Idáig csak a haverjaim röhögtek a poénjaimon. Idegenek soha, legfeljebb a vonaton. Itt hetvenen voltak. Az óriási energialöket, hogy ennyi idegen nevet a vicceiden. Utána nem is tudtam aludni reggelig. Akkor tapasztaltam meg, hogy milyen igazából fellépni egy igazi közönség előtt. Oké, hogy én voltam a versmondó a suliban, mindenhol én szerepeltem, de ez volt az első igazi szereplés. Lejöttem a pici színpadról, tapsoltak, míg ki nem mentem, én meg hüledeztem: „Hát ez meg mi a franc volt? „Basszus, ez sikerült! Ekkor csak annyit mondtak, hogy jó voltam, jöjjek vissza egy hónap múlva új anyagokkal.

A második fellépésemre már haverokkal jöttem kocsival. Kérdezték, elmesélem-e nekik ott az autóban, hogy mi lesz a műsor. Elmondtam, azt mondták, tök jó. Aztán félúton elkezdtem rizsázni más dolgokról. És azon meg keltek-feküdtek a röhögéstől. Azt mondták, hogy ők nem akarnak beleugatni, de inkább ezt adjam elő, amit most így összehordtam. A másik műsorom is rendben volt, de szerintük érződött rajta, hogy az egy szerkesztett valami. A másik meg csak úgy kidőlt belőlem, amit az élet hozott akkor. Hallgattam rájuk, és tényleg azt adtam elő. És igazuk lett! Akkor értettem meg, hogy nyilvánvalóan nem lehet improvizálni a színpadon, kell egy műsor, egy önálló est, huzamosabb ideig nem lehet az, hogy kiállok, aztán majd jön, ami jön, de mindig meg kell hagyni annak a lehetőségét, hogy kicsit eleresztem magam, kicsit elengedem az előre eltervezett témát.

Több nagyon fontos dolgot ennél a fellépésnél tanultam meg. Azt, hogy erős poénnal kell kezdeni, erőssel kell befejezni. Meg, hogy milyen fontos, hogy az előadás közepén legyen egy beszélgetős rész, amikor bevonom a közönséget a műsorba. „De jól nézel ki! „Az ott a te csajod? „Vagy csak szeretnéd? Bármit, bármiről. Ez mindig szükséges egy igazán jó műsorhoz. A második fellépésem határozottan jó lett. Erre azt mondta a főnök, Litkai Gergely, a maga visszafogott stílusával: „Ezt érdemes lenne fejleszteni. Sose mondanak olyat, hogy ez nagyon jó volt vagy ilyesmi. Nem is kellett. Az elhatározásnak magunkban kell megszületnie. És én igenis akartam fejleszteni. Ez havonta egy fellépést jelentett icipici pénzért, gyakorlatilag útiköltségért. A következő lépés, hogy meg tudod-e újítani a műsorod. Mindenki fejében van egy tízperces műsor, de a következő lépés, hogy ezt lecseréld és egy egészen újat csinálj. Ilyenkor derül ki, hogy egyáltalán képes vagy-e rá.

Az életből kell az alapanyagot megtalálni a műsorokhoz, de mégis fel kell építeni a sztorikat. Csak a valóság önmagában nem elég. Én soha nem adtam elő kitalált történeteket. Nem tudom, ki, hogy dolgozik, ez mindenkire rá van bízva. De muszáj az életben megtörtént sztorikon kicsit csavarni, meg hozzájuk tenni dolgokat, mert önmagukban nem feltétlenül viccesek. Fontos, hogy soha nem a tényeken, a valóságon változtatok, csak hozzáteszek valami szubjektívet, amitől még személyesebbé válik. Fontos, hogy a közönség az én szememen keresztül lássa a sztorit, de már saját magának kell összeraknia. Például az én autóellopásos történetem se vicces. Hogy őrjöngve rohanok a kocsim után, amit éppen akkor loptak el. Éjszaka meg ott bolyongok egy rendőrségi papírral a kezemben, mert a kocsimban voltak a kulcsaim is, és nem tudtam bemenni a lakásomba. Másnap meglett a kocsi, és az egész máris más színezetet kapott. Rögtön sztori lett belőle. Aznap este fellépés volt, és már meséltem is a színpadon. Ebből is látszik, hogy terápiás jellege van a fellépéseknek. Ezért nem kellene egy stand uposnak pszichiáterhez járnia, bár így is akad olyan, aki jár. Van lehetőséged, hogy elmeséld a problémáidat, és figyelnek rád, és jó esetben nevetnek is rajta. Ezért jók az önálló estek, mert ott nem kell poént poénra tenni egyfolytában, mint a többfellépős estéken. Az önálló esteken jobban tudsz sztorit mesélni. Egyébként is. A humorista szakmai életének igazi mérföldköve egy önálló est. Ez valami olyasmi, mint a zenésznek egy lemez. Gyakran évekig készül. Egy stand up műsor is jó sok idő alatt érik össze.

Mai napig nem tudom, mi lesz az első mondatom a színpadon, először mindig puhatolózok. Lekapcsoltatom a fényt magamról, és a közönségre kérem. Szétnézek, keresgélem az arcokat. És biztos nem ül mindig az első sorban egy szőke lány vagy egy izmos fiú. Én nemcsak azt a hatást akarom kelteni, hanem tényleg el is akarom érni, hogy sose legyen két este ugyanolyan. Biztos lehetsz benne, hogy van annyi élményanyagom és improvizációs készségem, hogyha valaki beordít valamit a negyedik sorból, akkor a sztorifolyamot kiviszem egy másik vágányra, és a fene tudja, hogy hol fogunk kilyukadni, de biztosan megérkezünk valahova.

De ez a szakma mindig egy állandó tanulási folyamat marad. Én is tanulok még tovább minden nap. Legtöbbet a közönségtől. A reakciók sokat jelentenek. Látom a kollégák munkamódszereit. Mindenki másképp él a színpadon. Valaki betanulja a szöveget, és hiba nélkül előadja. Van, aki felvesz egy pontot a falon, és azt nézi végig és annak beszél. És olyan is van, aki folyamatosan kontaktál, folyamatosan beszélget. A kollégáktól is tanulok, a közönségtől is tanulok. De a közönség visszajelzése a legjobb. Látod, hogy csapódik le egy sztori. És akkor utána próbálod legközelebb ugyanúgy csinálni. A különböző munkamódszereink nemritkán kisebb-nagyobb feszültségeket is szülnek társulaton belül.

Szerintem semmilyen témának nem szabad tabunak lenni a színpadon. Szavak, témák elkerülése minden esetben frusztrációkhoz vezet. Én még szántszándékkal tárgyat, embert, népcsoportot nem bántottam meg. Az igaz, hogy volt már úgy, hogy egy poénból más jött ki. Egyszer jártam úgy, hogy az egyik műsoromban a Tourette-szindrómán viccelődtem. Az előadás után odajött hozzám egy néző, és elmondta, hogy az egyik szerette ilyen betegségben szenved, és ez nagyon sok nehézséget okoz. Annyi vígjátékban láttam már feldolgozva ezt a jelenséget. Legbelül talán azt hihettem, hogy a valóságban ilyen nem is létezik.

A második, jól sikerült fellépésem után hazamentem, és másnap felmondtam a munkahelyemen. Egy játékkereskedésben voltam áru-összekészítő. Ott gyűlöltem meg a játékokat, még a legót is. Minden gyerek vágyik rá, hogy játékok között legyen, de mikor ki kell pakolni a játékkal megtömött kamiont, az már nem olyan menő. Ezt hagytam ott a dumaszínházas karrier miatt. Ennek a döntésnek látszólag semmi értelme nem volt. Hiszen ezek még úgymond tanuló fellépések voltak, ezekért nem járt pénz. De akkor elhatároztam, hogy basszus, akkor belevágok! Nem lesz pénzem egy fél évig vagy egy évig. Majd lesz valami, de én akkor is belecsapok ebbe az egészbe.

Az első fellépések ideje alatt nem mentem el dolgozni, pedig kellett volna a pénz. Fellépést nem tudtak garantálni, de mondták, szólnak, ha van valami. Random fellépések voltak, vártam a telefont. Tudod, milyen, ha egyszer azt mondod, hogy nem tudsz menni. Akkor utána hagynak a francba. Legalábbis mindenki ezzel ijesztgetett. Ezért hónapokat tartottam üresen arra, hogy megcsörrenjen a telefon. Hosszú idő telt el csörgés nélkül, de aztán egyszer csak megcsörrent, és utána csörgött folyamatosan. A mai napig.

A kövérségből nem volt kifejezett hátrányom a Dumaszínházban sem, az más, hogy én belül mit gondoltam.

2005 elszállt, az csak tapogatózás volt. 2006-ban a Godot kávéházban, a Dumaszínház elődjében, már minden hétvégén volt fellépés. Nem voltunk sokan. Egy-egy emberre havi két-két alkalommal került sor. Akkor már kaptunk gázsit is. Tök jó volt először pénzt kapni azért, amit tényleg szívesen csinálsz. Az egyszerűen jó érzés, teljesen mindegy, mennyit adnak érte. Itt még mindenki szerelemből lépett fel. Még a ma már legnagyobb nevek is pár ezer forintot kaptak egy fellépésért. Mi ezt még nem a megélhetésért csináltuk. Most már megélünk belőle, én, meg a régiek. De nagyon fontos, hogy mi ezt akkor is csinálnánk, ha csak hobbi lenne. Biztos vagyok benne, mert amikor mi ebbe belefogtunk, akkor nem látszott az egészből semmi. Egy hobbi volt, egy kis klubba mentünk le, kis lámpa, egy mikrofon, kis körasztalok. Kis közönség, kis siker.

Megélhetési humoristaság nincsen, mert az rányomja a bélyegét magára a kedvedre, a tevékenységedre. Mindig szerelemből kell csinálni, akkor is, ha már meg is élsz belőle. Az indíttatás a lényeg. Aki híres akar lenni, meg gazdag, és ezért akar humorista lenni, az mind hoppon marad. Ez egy érzékeny dolog. Ezt tényleg nem lehet pénzért vagy népszerűségért csinálni. Ezt kizárólag tényleg csak azért lehet csinálni, ha neked jólesik, hogy röhögnek. Rengeteg felület áll rendelkezésre, hogy önjelölt sztár legyél, nem a humoristaság az. Azt hívom önjelölt stand uposnak, aki nem feltétlenül szórakoztatni szeretne, hanem egyszerűen csak híres akar lenni. A személyét akarja tolni. Nyilvánvalóan mindannyian toljuk a személyünket. De náluk csak a népszerűség, a sztárság építése a fontos. Amikor a sztoriban nem is a sztori a fontos, hanem az ő személye. De így jobban belegondolva, igazából ez nem is baj, csak nekem nem szimpatikus. Kicsit irigylem is őket, hiszen ők túlpozicionálják a saját jelentőségüket. A régiek közül senki sem ilyen. Mi végigjártuk az összes lépcsőfokot. Tudjuk értékelni azt, amit létrehoztunk. De persze kell a zizegés, kell a hype! Hiszen manapság igazából enélkül már sosem érhetjük el a céljainkat. Azt nem várhatjuk el, hogy a producerek járják a kocsmákat és keressék a humoros figurákat. Az csak a filmekben történik meg. Nekünk kell megkeresni a producereket. Szidjuk azokat az embereket, akik tolják magukat, akik tukmálják magukat, de bassza meg, ha akarsz valamit, akkor ezt kell csinálni. Nyomatni, szórni, mint a postás, aki minden ládába bedob egy szórólapot.

2006-ban már több helyen is felléptünk, ott volt már például a New Orleans. Meg volt a Repetasarok nevű hely a Ferenciek terén, amit nagyon szerettünk, de már nincs meg sajnos. Még 2006-ban jött a Rádiókabaré Humorfesztiválja, amit nyolcévente rendeztek meg 1970 óta. Ez volt az utolsó. Mi voltunk az új generáció. A stand up először volt stand upnak nevezve a placcon. Mindenki jött a saját kis monológjával. Ott mindenkit megismertek egyszerre, mert akkor még többen hallgattak rádiót.

Én már a középdöntőben kiestem. Nem is voltam jó, meg nem is kedveltek. A Rádiókabaré közönsége és főszerkesztősége egész egyszerűen másfajta humorhoz volt szokva. Nem jobbhoz, nem rosszabbhoz. Máshoz. Én sose tudtam hozni azt a vonalat. Valamint a Rádiókabarét mindig átlengte a politikai humor. És engem semmilyen szinten nem érdekel a politika. Csak azért, funkcionális módon nem fogok elkezdeni foglalkozni a politikával, hogy meglegyen az elismerés a Rádiókabaréban. Meg hát egy négytagú zsűri döntött, nem a közönség. Nekem ez erősen a kedvemet szegte. Nálam sokkal kevésbé produktív emberek is bekerültek a döntőbe. Ettől függetlenül ez egy nagy múltú intézmény, ahol nagy színészek és humoristák nőttek fel. Műhelymunka volt, jelenetek születtek. Megvan a rengeteg hanganyag, folyamatos a digitalizálás, ott kincsek vannak. Valódi érték.

2007-ben a Fábry-show producerei azt találták ki, hogy kb. félévente egy új stand upos kap majd lehetőséget, hogy a műsor végén fellépjen egy tízperces műsorral. Az mindenkin jó nagyot lökött. Én voltam az utolsó a sorban. Mikor már mindenki volt és én jöttem volna, akkor szóltak, hogy nem lesz több. Nekem ez kimaradt, ezt a mai napig nem hevertem ki. Az a pici előny nekem is kellett volna. Jellemzően végig hátrányból indultam sajnos.

Ezt a hátrányt évekig tartott leküzdeni. Aztán 2007-ben aláírtuk a szerződést, és 2008 márciusában megkezdődött a Showder Klub. Ahol hiába volt első adás, sok fellépő előnnyel indult, mert ismerték már őket a Fábry-show-ból, a rádióból. Engem meg sehonnan, pedig ugyanannyit léptem fel, mint ők, csak a tévénézők számára totál ismeretlen voltam.

Amikor 2008 márciusában megkezdődött a Showder Klub, újszerű műsor volt, hétfő esténként adták. Tíz évvel ezelőtt sokkal többen tévéztek, mint ma. Még csak a legvérmesebbek torrenteztek. Akkor még az emberek leültek a tévé elé és megnézték a műsort akkor, amikor adta a csatorna. Még így sem rögtön lettünk népszerűek és ismertek. Lement az első szezon viszonylag jó nézettséggel, de igazán a második szezon robbantott ugyanannak az évnek az őszén. A csatorna is látta, hogy ezt már érdemes promózni és tolni. Elkezdtek megismerni és megkedvelni minket, mindenki valaki kedvence lett, lettek fanklubok. Ezzel párhuzamosan kialakult a vidéki Dumaszínház-hálózat. Millió feletti nézőszámok voltak, családok együtt nézték, én és a többi stand upos kolléga családtagok lettünk a közönség körében.

Régebben fiatalon, bohón, úgy gondoltam, hogy nekem már semmi sem ciki. Most jönnek elő dolgok, amik azok voltak. Meg azt is megbántam, hogy a munkásságom hajnalán elvállaltam minden típusú felkérést. Elmentem születésnapokra, esküvőkre, családi rendezvényekre magánházakban, szőnyegen kellett előadni a műsoromat. Ezek rém kínosak voltak. Adott egy szituáció, az emberek ismernek téged, legalábbis azt gondolják, de te nem ismered őket. Te nekik ismerősük vagy, de neked mindenki idegen. A személyes eseményeknek van egy személyes oldaluk. Mindenki jelent ott mindenkinek valamit. És egymás miatt vannak ott az emberek. Te ott teljesen idegen vagy, nem tudsz személyesen beilleszkedni a helyzetbe. Ezért nem mennék el egy esküvőre sem, mert az egy családi, privát ünnep. Szerintem ott egész egyszerűen nincsen helye ilyen műsorszámoknak.

A legcikibb fellépésem azonban a Showder Klub előtt nem ilyen rendezvényen volt, hanem a tévében. Jelentkeztem az ATV-n a Humorbajnokságra. Azt nagyon megbántam. Úgy készült a műsor, hogy a szerkesztők előre dolgoztak. Mikor egy ilyen műsort meghirdetsz, előre gyűjtesz embereket. Különben nem biztos, hogy el tudsz indulni. És mivel ekkor még a magyar stand up nem létezett, se a Showder Klub, ezért a műsor szerkesztői felhívták a mi főnökünket, hogy delegáljon pár félprofi humoristát, hogy valahogy nézzen ki a műsor, tényleg ne az utca emberei pattanjanak be. Nekünk meg mondta a Gergő, hogy induljunk el, mert van három értékes nyeremény, meg mi úgyis jobbak vagyunk, hiszen nekünk már van tapasztalatunk.

És akkor jelentkeztem én is. Dumaszínházas kolléga rajtam kívül csak egyvalaki jelentkezett. Mondjuk, ő nyert is díjat: egy bőr ülőgarnitúrát, ami annyira nem passzolt a lakásába, hogy évekig árulta, most meg már kidobta. Az a lényeg, hogy ez a műsor jó lehetőségnek tűnt. Később derült ki, hogy ez kvázi egy húspiac, és hogy a zsűri kis plasztiklapocskákkal értékel, kilóra pontoz. Még nem találkoztam azzal, hogy így mérik a teljesítményt. Az egész úgy nézett ki, mint egy jó hangulatú tehetségkutató, de más volt a valóságban.

Általam nem ismert vagy levitézlett humoristák értékeltek. Nem volt igazi közönség, hanem 30 fizetett statiszta. Ők parancsra röhögtek, és meg volt nekik mondva, hogy nem nyúlhatnak a kellék pogácsához. Láttam, hogy az egész művi. Minden adásra kellett készülni egy új műsorral és a felvétel előtti napon be kellett mutatni a zsűrinek. De ez meg ellentmond a stand up szabályának, az aha-élménynek. Tudták, ki mivel készül, ez alapján tudtak már előre szortírozni, szerkeszteni. Nemegyszer volt olyan, hogy tanácsokat adtak a próbafelvételen, amiket én megfogadtam, mikor megcsináltam a műsorban, ugyanezekért a poénokért basztak le. Szakmaiatlan volt az egész, és legtöbbször rosszindulatú. Oké, hogy a zsűri ne legyen kedves, de én akkor is rossz élménynek éltem meg. Ez a műsor engem két évre vetett vissza a szakmában úgy, hogy csak egy éve voltam benne.

Most már megválogatom, milyen fellépéseket vállalok el. Nagyon sok pénzről mond ám le így az ember. Mert vénségemre nem azt mondom, hogy elveim lettek, hanem egész egyszerűen csak fontosnak tartom, hogy a fellépő is jól érezze magát a fellépés alatt. Erre mondhatja a szőrös szívű megrendelő: „Faszt! Én fizetek, én akarom jól érezni magam!" Meg végül is a mozigépész sem élvezi végig a filmet. Ez igaz is, de észrevettem, hogy jobb lesz úgy a műsor, ha én is jól érzem magam. Ez nem is feltétlenül az én lelkemet ápolja, hanem a műsor miatt van így, de tényleg. Na, de már megint lelkizek. Mi lesz a súlyommal?

Amikor bekerültem a Showder Klubba, akkor voltam a legkövérebb. Itt volt a csúcs: 135 kg. A felvételek előtt szembesültem vele, hogy a konfekcióméreten kívül nincs élet. A stylistok mind jól öltözöttek, mind csinosak. A fiúk girhesek, a lányok szinte anorexiások. Megláttak, azt mondták, a legnagyobb méret biztos jó lesz. Ismertem azokat a márkákat, amiket a szponzorok hordtak oda. Mindegyiket Kínában varrják össze, ott mások a méretek. Ami ott XXL-es, az rám kicsi. Aztán ők is szembesültek azzal, hogy semmi sem jó rám. Mindenki ott hüledezett, hogy ez hogy lehet. Mondtam nekik: „Csesszétek meg, nem igaz, hogy nem láttatok még egy kövér embert sem!" Nekem legtöbbször a saját ruháimat kellett otthonról elhoznom. Egyszer volt, hogy megjöttem, végigpróbáltatták velem az összes XXL-es, plus size, extra large kollekciót, aztán mondták, hogy vegyem vissza, amiben jöttem. Rengeteg stylistot elfogyasztottam.

Amikor felléptem, volt olyan, amikor azon kattogtam, hogy mindenki a nadrágomból és a pólóm alól kibuggyanó hájat nézi. Egy ideig ez zavart, aztán próbáltam nem tudomást venni róla, most meg már bele is szövöm a műsorba. Fel kellett nőni ehhez. A tested, a zsírod, a farkad, mind a műsor része, mert ez te magad vagy. Az egész ember benne van a műsorban. A színész, az énekes egy közvetítő csatorna, előad valamit. De a stand upos maga a műsor – a feje, a teste, a mindene.

Õszinte leszek. Lesújtó volt magamat először látni a tévében. Mindenki, akinek ez volt az első adása, körbetelefonálta a barátait, rokonait, hogy nézzék, sőt együtt nézték. Én szinte eltitkoltam minden ismerőm előtt a premieremet. Sokkal rosszabb volt, mint amire számítottam. Valahogy a kövér ember nem is tartja magát kövérnek. Az agya úgy működik, mint az óceáneffektus: télen fűt, nyáron hűt. Amikor kövér vagy, akkor vékonyabbnak hiszed magad. Mikor lefogysz, még kövérnek hiszed magad. A tested változásánál valahogy mindig később jön az öntudat. A belső kép mindig késik egy kicsit a külsőhöz képest. Óriási a torzulás a képzelt és a valós kinézetet illetően.

Akkor viszont az emberek még empatikusabbak voltak. Pontosabban nem volt annyi lehetőségük bántani. Nem volt olyan kommentelés, mint ma. Nem mondták még minden íróra vagy művészre, hogy dögöljön meg, mert nem dolgozik, nem volt még mindenki csípőből szemét. Az emberek egy része életvitelszerűen bánt másokat. Akkoriban még nem volt ennyire elkeseredett a világ, nem a rosszindulatról szólt minden. Jött 100 üzenet, és ebből 95-ben azt írták, hogy tetszett a műsor, és csak ötben volt az, hogy milyen dagadt vagyok. Most már sokkal több a rosszindulatú komment.

Lement két szezon a Showder Klubból, és a nézők elkönyvelték, hogy a Dombóvári a dagadt komikus. A kövér emberben mindig benne van a fogyókúra ötlete, hogy bele kellene már kezdeni. Színpadi életem óta mindig is azzal kísérleteztem, hogy milyen eszközökkel lehet hatást kiváltani az emberekből. A május végi nyári szünet előtti műsorban én voltam a műsorvezető, és én köszöntem el a nézőktől. Az jutott eszembe, mekkora poén lenne, ha egy jóval vékonyabb ember köszöntené őket az őszi szezon első adásában, mint azokon a bizonyos before/after képeken.

Amikor valaki egy sikeres fogyókúrán van túl, mindenki kérdezi tőle, mitől fogyott le ennyire. Mikor elmondod a nagyon egyszerű megoldást, az nekik nem elég, ők valami csodálatos dolgot várnak még. Rendkívül naivak tudnak ám lenni az emberek, azt sokkal könnyebben elhiszik, hogy valami bogyótól fogytál le, mint hogy elhagytad a kenyeret meg a cukrot. Hamarabb elhiszik, hogy beveszel egy zöld kapszulát és lerohad rólad negyven kiló. Ez azért van így, mert mindennek a könnyebbik végét akarjuk megfogni. Én sem vagyok különb.

A Showder Klub sikere töretlen. A mai napig nagyon sok levél jön oda is, és ezen kívül sok e-mailt kapok emberektől, akik nagyon tehetségesnek gondolják magukat, és a barátaik szerint nagyon szórakoztatóak, ezért úgy érzik, a tévébe valók. Azzal a kérdéssel keresnek meg, hogy hogyan lehet bejutni, mert nekik ott lenne a helyük. Megírom nekik, hogy ez egy folyamat, senki nem jön be a Showderbe egy levél alapján. Vannak amatőr estek. Itt találkozhatsz először közönséggel. Ne csak a haverjaid röhögjenek rajtad, mert mindenkit szeretnek a haverjai, az nem nagy kunszt. Gyere el, és nézd meg, milyen az, mikor egy lámpa világít az arcodba! Én még azt sem tudtam, hogy kell fogni a mikrofont. Hallgasd vissza a hangodat felvételről! Menj el a Rádiókabaréba, ahol begyakorlod a hangodat! Ha így meglesz egy alaprutin, akkor jöhetsz a Showder Klubba. Ez legalább egy év, ha nagyon ügyes vagy, de leginkább több. És ezt szinte mindenki visszapöcköli. Ő ennyit nem szán rá. Ő egyből a tévébe akar kerülni. Legtöbben rossz néven is veszik, majd ők megoldják maguk, köszönik, de nekik nem kell ilyen tanács. Sokan azt mondják, valljam be, csak attól félek, hogy kitúrnak a helyemről. Pedig erről szó sincs. Én vagyok, amíg vagyok. Ha jön nálam jobb, akkor úgyis mehetek a levesbe. Ettől még szívesen segítek, ha valakinek érdemes.

Szóval már májusban nekiveselkedtem a fogyókúrának. Azon a héten elkezdtem koplalni, mikor az utolsó adást vettük fel. Vettem egy olyan gyógyszert, ami a bevitt zsírt nem engedi beépülni, hanem hasmenés formájában távozik a szervezetedből, mert blokkolja azt az enzimet, ami a zsírt bontja Ez volt az első kísérletem diétával és táplálékkiegészítőkkel. Az a baj ezzel a hasmenéssel, hogy nem a rendes széklettel közlekedik. Néha lehagyja, néha megelőzi. Emiatt egy ártatlan szellentés is végzetes lehet. Tartalék alsógatyával közlekedtem. Bár mondhatnám, hogy alaptalanul!

Ekkoriban el kellett mennem egy patikába, influenzára vagy hasonlóra gyógyszert venni. A gyógyszerész kérdezte, hogy milyen kiszerelésben adja a tablettákat. Én poénkodtam: „Egy ilyen nagy embernek a legnagyobb kell. Aztán ez a gyógyszerész elmondta, hogy napi egy-két szemet kell bevenni. Én erre megint poénkodtam: „Egy ekkora embernek biztos több kell. Erre a gyógyszerész megkérdezi: „Ha ennyire zavarja, hogy túlsúlyos, akkor miért nem tesz ellene? Ezen én nagyon besértődtem, a Cyrano-effektus ugye. „Ez nincs benne a munkaköri leírásodban, baszd meg! A pasi erre elmondja, ő is most fogyott 40 kilót, a telefonján mutatott ilyen before/after típusú képeket magáról.

Megkérdeztem, mitől sikerült lefogynia. Erre ő elmondta, hogy kocogással meg a kenyér elhagyásával. Én hitetlenkedtem, meg közöltem, hogy se koplalni, se sportolni nem akarok. A gyógyszerész így javasolt egy teljesen legális étvágycsökkentő kapszulát. Most már nincs ilyen gyógyszer, mert belehaltak páran Olaszországban. A lényeg, hogy eltűnt a farkaséhség, meg tudtad állni, hogy ne egyél. Viszont ez nem igazi megoldás. Arra viszont tökéletes, hogy megadja a kezdőlöketet a továbbiakhoz. Lehetett végre egy kicsit tervezni.

4

Azért vannak a jó barátok…

Futás, sport

Lement tíz kiló. Csak azzal, hogy nem ettem annyit meg elhagytam a kenyeret. Ekkor úgy éreztem, hogy jöhet egy kis sport. A sok kudarc után az ember vesz egy nagy levegőt és elmegy egy sportboltba. Tudod, hogy néznek ki az eladók egy sportboltban. Mindenki nagydarab, bongyor hajú, kigyúrt, ujjatlan trikó rajta. Ha közelebb mész, direkt ráfeszít az izmaira, hogy még szarabbul érezd magad. Általában van egy lány meg egy fiú. Tízfokos szögben tudnak csak szétnézni, mert a csuklyás izom ennyit engedélyez nekik. Meg januárban is olyan indokolatlanul barnássárgák. Vagy májprobléma, vagy csőcsere. Valójában csak durrogok. Simán irigykedem mindenkire, aki jobban néz ki, mint én. És ebből azért vannak egypáran.

És akkor ilyen helyeken rá kell döbbenned arra, hogy egy rosszabb dolog van annál, hogy még sosem voltál sportboltban, hogy bent vagy, de rohadtul nem néznek vevőnek. Állok ott fél óráig, mint az a bizonyos a lakodalomban, tudod, miről beszélek. És annyit látok, hogy az eladók messziről susmusolnak. „Te, mi az ott a sarokban? Miből lehet ez? Kidobjam a szelektívbe? De oda nem jön egyik se. Nagyon rosszul esett, hidd el! Hát ilyenkor a következő gondolat az, hogy odamegyek, kinézem, mi a legdrágább, lelököm, és akkor csak idejönnek. A görkorikhoz mentem, és lelöktem egy nagyot. Na, egyből kiszúrt a szteroidhuszár, odacsoszogott a mackójával. Fölém hajolt, mondjuk, nem nehéz, 167 vagyok, plusz cipő. „Igen? Én: „Egy futópadot szeretnék! Eladó finom, disztingvált reakciója: röhög, ahogy lehet. Majd hozzáteszi: „Tán ajándékba lesz? Ez még úgy kellett az egómnak, ami amúgy is már lent volt a padlón.

Elmentem a cipőboltba. Ugyanaz, mint a sportboltban. Nagyon sokáig oda se jöttek hozzám. Csak néztek messziről. El se tudták képzelni, mit kereshet egy ilyen külsejű ember a futócipőosztályon. Végül odajött hozzám egy eladó csaj, és konkrétan azt hitte, viccelek. Mikor mondtam, hogy futócipőt szeretnék, ő visszakérdezett, hogy kinek lesz, milyen célból? Mondtam, nekem, és futni szeretnék. Megvettem, méregdrága volt, de olyan volt, mint Amerika kapitánynak a pajzs. Ha nálad van, ha ott van veled, akkor majd megvéd mindentől. Felvettem, és akkor már el mertem indulni futni. Utánaolvastam az interneten. Mindenhol azt írták, hogy nagyon nem mindegy, milyen a cipő. Zselétalpasat javasoltak. Ahol nagy súly van, ahol a térded meg a bokád kapja rendesen, ott nem mindegy, hogy mennyire terheled ezeket.

Szóval már elszántam magam, futni kell. De mennyit? Az interneten összeszedték, hogy milyen komoly kaják – amik finomak és hizlalnak – után mennyit kell mozogni, hogy lemenjenek, mondjuk futással vagy gyaloglással. Tudod, mennyi egy csomag csipsz? 10 km-t kell utána menni. Azért ez durva, nem? Egy nyomorult vacak sajtburger után 4 km-t kell gyalogolni. Ez ijesztő. De észrevettem, hogy pont ennyire lakom a mekitől. Mire hazaértem, le is mozogtam. Rámentem az apró betűre. Ez van. Ember vagyok.

A legjobb barátommal, Lacival mentünk le futni. Egyedül nem ment volna. Aki hajlamos az elkanászosodásra, annak nagyon fontos, hogy legyen valaki, aki hajtja, aki húzza. Ha futsz valaki mellett, még ha az a legjobb barátod is, akkor is nézed, hogy le ne hagyjon. Ha eléd megy, akkor rágyorsítasz. Még a legszánalmasabb kövér embernek is van egója. Ez ösztönös. Ha egyedül vagy, megállsz, sétálsz, senki nem látja. Ha ott van valaki, akkor megszívod magad. Ha jó csajok jönnek, akkor mindketten kihúzzuk magunkat, és egyenletesen lélegzünk, meg rákapcsolunk. Kifelé, másoknak mindig a legjobb a formádat akarod mutatni. Még a haverodnak is, sőt még az anyádnak is.

Lacit abból a cukrásziskolából ismerem, ahonnan kirúgtak. 14 éves korunk óta vagyunk barátok, velem pontosan egyidős. Együtt dolgoztunk, trógerkodtunk. Azt is megfogadtuk, hogy egymás gyerekeinek leszünk majd a keresztszülei. Ő ezt még nem tudta viszonozni, hiszen nekem még nincs gyerekem. Neki viszont van három, és ebből kettőnek én vagyok a keresztapja. Együtt híztunk, együtt fogytunk. Volt, hogy összevesztünk, évekig nem beszéltünk. Szóval volt minden, mint egy rendes heteroszexuális kapcsolatban.

A futással 18 éves korunk óta kínlódunk. Ki kellett őt csalnom a Margitszigetre. Hazudtam neki, azt mondtam, a múlt héten már lefutottam, és még azt is hozzátettem, hogy nem nagy cucc. Akkor már jönni akart, ha nekem ment, akkor neki is fog. Első közös szigetes futásunknál már 300 méternél kiköptem a tüdőmet. Azonnal lebuktam, hogy hazudtam. Alaposan lecseszett, de mondtam neki, ha már itt vagyunk, akkor csináljuk meg. És akkor megcsináltuk. Taknyunk, nyálunk egyben volt, egymás izzadságán csúsztunk előre, minden kútnál megálltunk. Igaz, vegetatív futással, de megcsináltuk elsőre.

Pár héttel később sikerült lefutnunk először a szigetkört. Azóta is rendszeresen járunk. Mindig ő akar futni, hogy toljuk, ne punciskodjunk. Én mindig hanyagolnám, örülök, amikor lemondja a futást. Aztán amikor meg futunk, akkor ő fárad ki először, és nekem kell tovább húzni. Abszolút kiegészítjük egymást.

Az első szigetes futásnál talán csak az volt a nagyobb kudarcunk, mikor ketten elmentünk prostizni. Ekkoriban társkereső újságokban jelentek meg hirdetések, olyanok, hogy „gáláns urat keres tüzes negyvenes", meg hasonlóak. Mi szerencsétlen, hormonoktól fűtött 16 évesek, vettünk hamisítvány napszemüveget meg fekete pólót, hogy menőnek tűnjünk. Vidékről felutaztunk Pestre. A találkozón pedig a prosti meghívatta magát a McDonald’sba, persze a legdrágább menüre. Így viszont nem maradt pénzünk a szexre. Utána mi hazamentünk, azzal az élménnyel, hogy megetettünk egy prostit. Nem egy nagy sztori. Nem egy amerikai pite.

5

A benned élő Alien

Folytatni a futást az első kudarcok után

Az első futás után az első gondolat az volt, hogy hagyjuk a picsába az egészet. De mindkettőnknél volt férfiúi hiúság. Mindketten csak célozgattunk rá, hogy mi legyen. Vártuk a másik válaszát. Mert az úgy rém ciki, ha én mondom, hogy hagyjuk a fenébe. Viszont, ha a másik mondja, akkor neked csak rá kell vágnod, hogy igen. Olyan, mintha te hagynád rá a másikra. Ez a mai napig így van. Ha elindulunk, akkor a mai napig próbálom meggyőzni őt, hogy inkább igyunk meg pár sört. Majd mielőtt hazamegyünk, futunk egy kicsit, hogy leizzadjunk, és lássák otthon a csajok, hogy futottunk. Szerencsére Laci sose hagyja magát.

Szóval az első futás után meggyőződtünk róla, hogy szarok vagyunk. Ezt így közöltük egymással és magunkkal is. Ez egy nagyon sérülékeny pont. A kis kudarcokból lesznek a nagy kudarcok. Ezek a kudarcok azonban benned élnek és növekednek, mint egy Alien. És ezzel a kis szörnyeteggel nagyon gyorsan csinálni kell valamit.

Megint meg kellett próbálnunk. Kitűztünk egy időpontot, mikor újra megcsináljuk. Soha nem lehet már tudni, ki vett rá kit a folytatásra. Ez már a múlt homályába vész, de szerintem a haverom vett rá engem. Mert ő az, aki mindig üti a dolgot. Ezért jó ketten futni. Ha futunk, és ő gyorsabb, akkor én is gyorsabban futok, próbálom utolérni. Leelőzni sajnos még egyszer sem sikerült.

A haverral a futás a mai napig tart. Sokszor futottunk egy kört. Egy szigetkör 5,2 kilométer, normálisan kocogva 45 perc alatt le lehet futni. Annak semmi értelmét nem láttuk, hogy csak egyet fussunk. Ennyi energiával, meg, ha már ott vagy, akkor csináld tovább! Megpróbáltuk a három kört, de az teljesen kicsinált, az már ugye 15 kilométer. Az már gyilkos. Így lett a két kör, ami 10 km. Azt megállás nélkül, egyben meg lehet csinálni.

A Margitszigeten négy ivókút van, másfél kilométerenként egy. Először úgy voltunk vele, hogy minden másodikat használjuk majd. Aztán minden egyes kútnál megálltunk. Nem könnyű, mert amikor elkezdesz futni, az egy abnormális állapot a szervezetednek, így az mindent elkövet, hogy leállj. Mindenhogy jelzi, hogy hagyd abba. Szinte súgja neked: „Nem neked való ez! „Mindjárt infarktust kapsz! Nem tudod, hogy a szívszélhűdés vagy az oxigénhiány végez veled előbb, de valamelyik biztos. Ha pedig egyik sem, akkor a lábadban kialakult idült trombózis csinál ki. És amikor megállsz, akkor tök jó az a pillanat, és rohadt nagy a kísértés, hogy itt a vége. Ezért nem szabad olyan sokszor kútnál megállni és inni. Most már nem szoktunk megállni egyszer sem. Egyben lenyomjuk.

Mindenki zenét hallgat futás közben. Én is hallgatok, mikor edzőteremben futok. De a szabadban nem szeretek. Először zavart, hogy hallom a saját zihálásomat. De úgy vagyok ezzel, mint sok autóvezető a motorhanggal. Alig ismerek olyan sofőrt, aki hangosan hallgatja a zenét a kocsijában. Azt mondják, szeretik hallgatni a jármű működési hangjait, mert az megnyugtatja őket. Nekik hallaniuk kell a motort. Ezt speciel én baromságnak tartom, mert én hangosan szeretem hallgatni a zenét a kocsiban. Futásnál viszont én is ilyen vagyok. Szeretem hallgatni a saját szervizhangomat.

Más oka is van, hogy hanyagolom a zenehallgatást futás közben. Az elején, mikor elszántam magam, a Margitszigeten futottam. Az egyetlen hely, ahol a kövérek is futhatnak, mert senki nem szól be nekik. Vettem a fülembe én is ezt a fehér tésztacsíkot, mert tudod, ezzel menő menni. Rávettem mindenféle rettenetes zenét. Tudod, kérdezték, milyen zenét töltsenek rá. Rock, metál, dance, pop? Mondtam, teljesen mindegy, csak elnyomja a tüdőszörcsögésemet meg a térdkopogásomat. Kimegyek a futópályára, kocogok, bedugtam a zenét a fülembe. Látom ám, hogy a padról megismertek. Hogy viselkedjek ilyen helyzetben? Már futok, már félig le vagyok izzadva. Látom, hogy integetnek és mondogatnak dolgokat felém. A zene miatt nem hallottam, hogy mit, de biztos voltam benne, hogy biztatnak. „Ez az! „Gyerünk! „Jó példa! „Mutasd meg! Ilyeneket. Olyan boldog voltam. Eltelt egy hónap, lemerült az elem a lejátszóban. Megyek megint futni, nem szólt már a zene a fülemben, de azért bedugtam a fülest, hogy lássák, szól a zene. Ekkor végre lett hang is ahhoz a képhez, hogy engem biztatnak az emberek a padokról. Nem kellett volna. Megyek mosolyogva, ők meg kiabálnak. „Fussál, dagadt! „Tekerjél, majom! Hidd el, ez több mint lehangoló.

A futás nagyon monoton tevékenység, és ezért nem is szeretik sokan. Olyan, mint a gyári munka, itt is tud az agyad közben dolgozni. Rengeteg ötletem, gondolatom születik futás közben. Na most ez olyan, mint a mindent feloldó anyag. Feltalálták, csak sose tudták miben tárolni. Itt is ez van, megpróbáltam mindig valahogy ezeket az ötleteket kinyerni a fejemből. De futás közben ezt nehéz rögzíteni. Ahogy vége a futásnak, mint egy hatalmas orgazmus, az egész elszáll, elmegy a levegőbe. Rengeteg poén jutott az eszembe, de aztán csak az érzet volt meg. A poént már elfelejtettem. Volt, hogy vittem magammal diktafont. Mikor visszahallgattam otthon, csak zihálás volt rajta. Volt, hogy elmondtam akkor a haveromnak mint organikus diktafonnak, de ő is elfelejtette. Azt hiszem, felveszek egy asszisztenst, akinek az lesz a dolga, hogy biciklivel jön mellettem és rögzíti majd a dolgokat, amiket mondok. Álommeló.

Amúgy azzal pörgetem fel magam futás közben, hogy valamilyen jutalmat tűzök ki magam elé, ami jellemzően valami élelmiszer. Mint a lovaknak a répa. Mint a műnyúl az agárnak. Így motiválod magad: „Na, ezt csináld meg, aztán mikor vége, akkor eszünk egy kurva jót!" De nyilván nem abból, amit akarsz, hanem amit szabad. És amikor szabad.

Nagyon zavart, hogy mások is látnak futás közben. Főleg az első alkalmaknál. Először is késő este megyünk, hogy senki se láthasson. Akárhová mentem, a kövér embert mindig megnézik, ha ismerős az arca, akkor meg pláne. Ez rohadtul frusztráló. Futásnál kisebb ruhát kell felvenned, mert a nagyobb ruhát átizzadod, meg kidörzsöli a bőröd. Ezért egy szűkebb ruhában mész, és még jobban kihangsúlyozod a hájadat. Megjelenik a futópályán egy kötözött sonka. És tényleg figyeltek, tényleg bámultak. De aztán ez szépen, lassan elmaradt, vagy csak már inkább én nem figyeltem oda annyira.

Ettől függetlenül jellemzően mindig este megyek futni. Sok embernek úgy indul a napja, hogy fut. De engem a futás általában úgy legyepál, hogy utána végem van. Nekem ott kell, hogy végződjön a nap. Ugyanígy vagyok a szaunával is. Szauna, futás vagy edzés után még két órát izzadok. Akárhol is vagyok. A hőháztartás nem áll helyre rögtön. Így nem lehet dolgozni vagy élni, így semmit sem lehet csinálni. Csak feküdni és aludni.

Végül az lett a futásból, hogy már az Ultra Balatonon is részt vettem futóként. Az Ultra Balaton az egy ilyen Balatont körbebicikliző és -futó dolog. Lehet egyéniben és csapatosan is jelentkezni. Ez a DK nevű futóklubbal kezdődött. DK, mint Dagadt Köcsög, és nem a Gyurcsány-féle DK. Azok nem dagadtak, csak köcsögök. Ezt a klubot egy Moós Gergő nevű, 120-130 kilós informatikus srác találta ki. Ült, gyorskajázott, filmezett, és egyszer csak azt mondta, olyan korai norbis beütéssel: „Ez így nem mehet tovább!" Aztán lement és kocogott a háztömbje körül egy olyan Eye of the tiger-eset kapucniban. Meghalt, kiköpte a belét, kihányta a gyomrát. Ez akkoriban volt, mikor kezdett éledezni ez a közösségi kommunikáció, és a saját oldalán körbekérdezte az ismerőseit, hogy valakinek van-e kedve futni vele. Egy szakadt bajuszos ember ment vele, akkor már ketten futottak. Ebből nőtt ki mára az a DK nevű egyesület, ami 800 főt számlál. Hivatalosan be van jegyezve, vannak eseményeik. Minden héten NKE, vagyis a nagy közös edzés. Abból is látszik, hogy informatikus az alapító srác, hogy imádja a rövidítéseket, a mozaikszavakat, amikre mindig rá kell kérdezni, hogy vajon mit is takarhat.

Szóval a DK meghívott egyik rendszeres rendezvényére, itt is egy kedves szójáték fog következni, a Minden Futás Egyetemére. Én voltam az egyik vendégelőadó. Tök sokan voltak, vagy ötszázan. Arra készültem, hogy mivel ez egy kövér-futóklub, én, a lefogyott, még ha ekkorra már kicsi vissza is jött, tündökölni fogok. Hihetetlen pofára esés volt, messze én voltam a legdagadtabb. Kiderült, nemcsak kövérek csatlakoztak ehhez a klubhoz, hanem mindenki, aki szeret futni meg csapatban lenni. Minden jelen lévő férfi és nő feszes és sportos volt. Ez nyilvánvalóan le is vett a lelkesedésemből. Az egész beszélgetős műsor egy motivációnak volt szánva. Azonnal behúztam a kéziféket, kérdeztem, hogy mégis kit motiváljak itt és mivel? Itt is leginkább én szorultam motivációra.

2013-ban vettem részt végül az Ultra Balatonon. Rávettek, hogy a Nehézbombázók nevű csapatban menjek. Ezt a csapatot viszont tényleg csak túlsúlyosok alkották. 15 kilométert vállaltam be. A kövér gyerek életéből kimaradt a sport, nem is csak a túlsúly miatt, hanem a lustaság, a renyheség miatt is. Így harminc x évesen találkoztam először valami sportszerű dologgal. Ezt már lehet annak nevezni, volt rajtszámom, rajtcsomagom. Csapatban voltam, volt előtte megbeszélés, stratégiai megbeszélés! Hogyan kell tartani a váltót, meg ilyenek. Ez az egész nagyon megérintett, jó volt részt venni az egészben. Utána még kétszer mentem. Ott, ha valakit lehagysz, akkor azt kell mondani sportudvariasságból, hogy hajrá! Sajnos egyszer sem tudtam ezt élesben kipróbálni. Soha senkit sem hagytam még le.

A futás mellett elkezdtem edzőtermekbe is járni. Az se volt egy népünnepély. Hát hallod! Koedukáltak a termek, de jóval több faszi van, észrevetted? Az a durva, hogy nagyon szűkek a folyosók az öltözőben, ilyen bénán vannak kialakítva. Alig mertem lehajolni a cipőmet bekötni, mert valaki mindig jött, és mindig elhúzott előttem valamit. És nem tudtam úgy fordulni, hogy jó legyen. Sehol se voltak a passzos nadrágos lányok, mint régen, mindenhol a faszik. A zuhanyzó mindig tele volt. Kétfajta zuhanyzó ember van az edzőteremben. Az egyik az extrovertált, aki mutogatja magát büszkén. Habozza a mellkasát és tolja bele magát az arcodba. Meg vannak a falnak befele fordulva tusolók, így zuhanyoznak a komplexusosok. Azt nem tudom megmondani, ki merre állt, mert én is befele néztem.

Amikor azonban belekezdtem a futásba, jobban kellett volna vigyáznom az ízületeimre. A térdnek, a bokának, az inaknak eleve nagyon megterhelő egy túlsúlyos testet cipelni. A futásnál minden hatványozódik. Ahogy a lábad csapódik a földhöz futás közben, főleg, ha nincs technikád, azt mind a lengéscsillapítóid, az ízületeid fogják fel. Mindig mondják, ha túlsúlyos vagy, előbb fogyjál le és utána kezdj el futni. A futás a fogyókúrában már a level 10-nek számít.

A futás viszont nagyon intenzív, ezzel nagyon lehet fogyni. Ott van például a szobabicikli. Azt is lehet tekerni egy óráig nagy nehézségi fokozaton, de nem csap úgy szét, mint a futás. Futottam egy fél évet, lement rólam már majdnem 25 kiló. A bal térdem elkezdett fájni. Permanensen minden mozdulatra nyilallt. Lépcsőn felfelé még tudtam menni, de lefelé már nagyon fájt. Elmentem orvoshoz, ortopédiára. Ott megállapították, hogy a bal térdben porckopás keletkezett. Mivel ehhez még tök fiatal vagyok, kérdezték: ez hogy lett? Mondtam, hogy futni járok. Az orvos erre: „Jézusom, ilyen súllyal futni jár! A szeme meg azt mondta: „Hát akkor meg is érdemled! De kaptam gyógyszert, ami rendbe hozta a térdem. Utána egy életre megerősödött a térdem, de ez is kellett hozzá. Akkor is érdemes inkább diétával kezdeni a sport előtt. Mostanra már ezt is alaposan megtanultam.

6

Elbocsátó szép üzenetek régóta imádott kajáknak

A diéta

Ötévente átírom, megvétózom a saját véleményemet azzal kapcsolatban, hogy hány százalék a sport és hány százalék a diéta szerepe egy sikeres fogyókúrában. Régen meg voltam győződve, hogy 50–50. Aztán volt olyan, mikor azt gondoltam, hogy a mozgás jelent többet. Az első fogyókúrámnál úgy gondoltam, ha futok, akkor utána ehetek bármit, hiszen úgyis lemozgom. A mostani életem alapján azt mondom, hogy szinte minden a táplálkozáson múlik.

A diéta és a sport aránya egy fogyókúrában 80–20 százalék. Ez attól is függ, mi a cél. Valaki edzett akar lenni, izmosodni akar. Nálam mindig a fogyás volt a lényeg. És a fogyásnál mostanra számomra egyértelmű, hogy 80 százalékban a táplálkozáson múlik. A mozgás szinte elhanyagolható. Na, jó, ez azért erős, de mindenképp az étrend a mérvadó.

A diéta tehát nagyon fontos. Ki kell mondanod magadnak, hogy bizonyos dolgokat nem ehetsz. Lehet, hogy soha többé.

A krumplik hiányoztak a legjobban. Imádtam a krumplipürét, meg a rendesen megcsinált sült krumplit. A krumpli azonban keményítőt tartalmaz, ezért nem ajánlott. Meglepő módon a rizs sem. Először elhagytam a kenyeret. Nagyon sok ősfogyókúrázó mondja, hogy ne egyél kenyeret. A tésztákat sosem szerettem, azt nem volt olyan nagy cucc elhagyni. Sose voltam egy nagy csokifüggő. Vettem konzerveket, kész kajákat és nem ettem hozzá kenyeret.

A szénhidrátról volt a legnehezebb leszokni. Az első hét pokoli volt. Sose voltam drogos, de ilyesmik lehetnek az elvonási tünetek. Emlékszem, Pesten laktam egyedül egy albérletben, mert akkor indult be ez az egész Showder Klub, és fel kellett költöznöm. Faluhelyen nem volt olyan, hogy kajarendelés. Nekem nagyon megtetszett az, hogy interneten rábökök valamire, aztán egy ember kihozza nekem egy szatyorban. Megvoltak a kedvenc helyeim meg a kedvenc kajáim. Sokszor az volt a programom hétvégén, hogy rendeltem egy egész sült csülköt sült krumplival, kenyérrel, és az egészet benyomtam. A legvégén már rosszul voltam. Gyakorlatilag ez a rogyásig evés. Ahogy a magyarok enni szoktak. A szemeim szétszaladtak, beállt a szénhidrátsokk. Kómába kerül az ember ilyenkor, ez olyan, mint amikor a kis gumiszalagot elengeded a karodon és a heroin szétárad a testedben. Ez jó, kellemes érzés volt.

Reggel úgy ébredtem, hogy konkrétan rádermedt a zsír a számra. Ruhában és cipőben voltam. Tényleg, mintha belőttem volna magam. A rengeteg bomló szénhidráttól inzulint termel a szervezeted, ami kiüt. Kapsz egy nagy sokkot, de az éjszaka folyamán ez mind kiemésztődik, és farkaséhséggel ébredsz. Teljesen felborul odabent a háztartásod, és a nap már azzal indul, hogy szinte azonnal enni kell valamit. A szénhidrát függővé tesz. Ezt valamiért nem nézzük olyannak, mint a cigit, nikotint vagy az alkoholt. „Ételfüggés? Ugyan már!" Ilyen nincs is.

Az első héten jöttek a konkrét elvonási tünetek. Izzadás, idegesség, rángások. Minden ilyen van, ha hirtelen megvonod a szénhidrátot. Egy hétig rosszul voltam. Mentem volna a hamburgerdíleremhez. Izzadtam, vergődtem, és nem bírtam aludni. A legelején be kell csapni a testedet, mert elkanászosodott és elkényeztetted. Kívánja a sok szénhidrátot. Sokan javasolják, hogy igyál sok vizet, szénsavasat, mert az puffaszt, kibéleli a gyomrot. Nem biztos.

Le kellett számolnom minden rossz táplálkozási szokásommal. A haverommal akkor olvastuk a Norbi-könyvet először, aminek az alaptétele az volt, hogy ha szendvicset eszel valahol, akkor edd meg a közepét és dobd ki a zsemlét, mert az egy nagy szénhidrát-atombomba. És akkor mi azt csinálgattuk, és mindenhol kiröhögtek. A pizzáról csak a tetejét ettük le, mindenki csak nézett. Kretének is voltunk, meg éhen is maradtunk.

Néhány alkalommal, amikor futottunk, a haverom ott aludt nálam. Sokszor rám szólt, mikor kimentem éjszaka a hűtőhöz. Konkrétan őrködni kellett mellettem. Minden módszert bevetett. Az ágyát, ahol ő feküdt, amikor nálam aludt, az ajtóhoz húzta, hogy ne tudjak kimenni éjszaka. Volt úgy, hogy konzervdobozokat rakott a hűtő elé, hogy csörögjön, mikor odalépek. Vagy bezárta a konyhát, és a kulcsot betette a zsebébe, ahonnan nyilván nem veszem ki. Meg jó pedagógus volt, mert ő sem csinálta azt, amit tiltott. Az durva lett volna, ha azt mondja, nekem nem szabad, de ő meg két pofára tömi magába a kaját. Aztán azt a régi falusi módszert adaptáltam Pestre, ami itt egy kicsit nehezebb, hogy egyszerűen ne tarts otthon élelmiszert.

Megbeszéltük Lacival, futás után nincs evés. Citromos vizet ittunk, mert az jól tisztítja a bélbolyhokat. Annyit ittunk, hogy ne legyünk annyira éhesek. Figyeltünk egymásra nagyon, hogy ne essünk bűnbe. Muszáj volt. Amit már bánok, a legelején csináltam sok olyan koplalós napot, hogy csak folyadék volt, semmi kaja. Az levisz az életről, ott este gáz van. Azt fellépős napon nem is lehetett volna megcsinálni. Úgy éreztem, drasztikusnak kell lennem, haragudtam magamra, csakhogy a szervezet nem buta. Ha nem kap elég energiát, akkor hipertartalék üzemmódba kapcsol, és kevesebbet is kezd el égetni.

A fogyókúra nagyon fontos eleme, a vacsora elhagyása mellett, hogy folyamatosan enni kell. A kis részecskéket, a kis emberkéket a gépsorok mellett nem szabad munka nélkül hagyni, különben megőrülnek, és az egész rendszer bedől. Például tolni kell egy tál zöldséget. Mindig enni kell bizonyos mennyiségű kaját. A lényeg, hogy a gyomornak nem szabad üresnek lennie, dolgoztatni kell.

A koplalás alatt el kell terelni a gondolataidat a kajáról. A passzív dolgok, mint a filmnézés, nem jók. Egyrészt otthon kell maradnom, magamra kell zárni az ajtót. Kényszerítő intézkedéseket kell foganatosítani. A legócskább trükköm az volt, hogy elaludtam. Amikor nagyon éhes voltam, addig erőltettem az alvást, míg el nem aludtam. Aztán meg gyakran azt álmodtam, hogy eszem. Ez olyan, mint amikor szexszel álmodsz, és álló farokkal ébredsz. Ha kajálással álmodsz, hihetetlen korgó gyomorral ébredsz. És akkor még rosszabb az egész.

Vannak a diétának nagyon kellemetlen mellékhatásai is. Amikor a szervezet zsírt bont, akkor ketózisba kerül. Akkor keletkezik az acetonos szájszag, magyarul büdös lesz a szád. A barátaid vagy bárkik, akik közeledbe kerülnek, ezt sajnos megérzik. Az se mindegy, ki mondja el azt neked, hogy kellemetlen a leheleted. Ez olyan, mint amikor valakinek, akivel találkozol, egy nagy takony lóg az orrában. Azon gondolkozol, hogy most megmondjad-e neki. Nem a haverodról vagy a barátnődről van szó, fogalmad sincs, hogyan mondd meg. Egy állásinterjún vagy például, és az interjúztatónál áll fenn ez a probléma. Az a kérdés, hogy mivel teszel nagyobb rosszat. Mert ha szólsz, nyilván meg fog sértődni. Vagy ha nem szólsz neki, és meglátja később, akkor meg azért vagy bunkó, mert nem szóltál neki és hagytad, hogy így menjen végig az utcán. Ugyanígy van a kellemetlen leheletnél is. Aki a barátom volt és érezte, az azért nem szólt, mert félt, hogy megsértődöm. Ezért sajnos egy olyan ember mondta el, akivel rosszban vagyok. És még a hangjában is ott volt az öröm, hogy ezt közölhette velem.

Utána megkérdeztem a csajomat meg a szűkebb ismeretségi körömet is. Elkezdtem nyomozni a büdösszáj-jelenség után. Még a fogorvoshoz is elmentem. Aztán a táplálkozás-szakértő mondta, hogy ezt ketózisnak hívják, ilyenkor a szervezet kizárólag zsírbontásból nyer energiát. Ez olyan, mint mikor műanyagot dobsz a kályhába, csúnya fekete füstje van. Gyakran kérdezik, hogy hova lesz a zsír, mikor lefogysz. A gyakorikerdesek.hu-n vannak ilyen kérdések, a „honnan nő ki a punci? és a „hogyan szaporodik a magtalan dinnye? típusú kérdések mellett. Az okosok szerint szén-dioxid lesz belőle, és kilélegzed. A kiengedett szén-dioxiddal lehet fogyni. Azzal is lehet fogyni, ha te szándékosan hiperventillálsz. Mondjuk, meghalsz, mert ez nem természetes, de lehet tőle fogyni.

Már meséltem, hogy szedtem egy olyan gyógyszert, ami nem hagyja, hogy raktározd a bevitt zsírt, és hasmenés formájában távozik. Ez a hasmenés nem követi a normális székletet – vagy megelőzi, vagy később jön. Sosem tudhatod, hogy mi lesz egy szellentésből. Ezért érdemes minden pukkot egy mosdóban kiengedni. Egy ilyen miatt egyszer egy benzinkútra kellett bemennem. Láttam, hogy fizetős a mosdó, nálam meg nem volt apró. Beálltam a sorba, hogy veszek valamit, hogy felváltsam az ezresemet. Előttem volt vagy húsz kamionos, és mindenki a legbonyolultabb dolgokat kérte. Melange tejszínnel, cappuccino, moccacino stb. Senki sem egy normális kávét vagy kólát akart inni. És mindezt egyetlen lány készítette el. Én meg húsz percig szorítottam a szimeringet, mert ez már nem a te döntésed innentől, ilyenkor már csak elodázni tudod a dolgot. És hát vannak balesetek. Nem részletezném. Vizenyős ez a talaj.

A többi kellemetlen mellékhatás inkább lelki természetű. Az, hogy nem ehetsz meg valamit. Az, hogy korlátozva van a szabadságod. Amikor mások mennek kajálni egy jó étterembe és téged is hívnak, de neked tartani kell magad, mert te nem ehetsz azt, amit szeretnél, pedig rohadt jó kaják vannak ott. Ilyenkor felugrik egy belső ablak, hogy add fel az egészet. Ez dupla vagy semmi alapon megy. Ha ma elcsábulsz és eszel valami jót, akkor az a nap arról szólt, hogy csalódtál magadban. És akkor már másnap is a mekiben reggelizel bánatodban.

Végül mégsem volt depresszióm vagy rosszabb hangulatom a fogyókúrám alatt, mert mindenért kárpótolt a gyors eredmény. A legjobb inspiráció a fogyásban maga a fogyás. Amikor látod, hogy évek óta nem ment le semmi, most meg igen. Emlékszem rá, hogy kéthetente kellett új nadrágokat vennem, mert a régiek leestek rólam. Az a nyár nagyon intenzív volt. Egyébként minden fogyókúrát érdemes nyárra tenni, mert a meleg miatt nagyobb a folyadék kiválasztódása, és ilyenkor hatványozódik minden. Télen nem ilyen hatékony a dolog.

Nagyon erősnek kell lenni. Sokat segített az is, hogy akkor lettem nagyon elfoglalt. Az is segít, ha nincs időd enni. Az elégedetlen kövér élete mindig haraggal párosul. De ezt felváltja az öröm az első mérlegelés után, mikor látod, hogy három kilóval kevesebb vagy. Ekkor beindul az, mint a pénzcsinálásnál, hogy a siker szül sikert. Ez kitartást ad. Az első pár hónapban egész spártai tudok lenni, de aztán sajnos lazul ez a lánc. Az igazi kálvária még csak most kezdődik.

7

Mindkét vállon egy kisördög

Kísértések a diéta alatt

Híres lettem

A családomtól nem vártam el, hogy fogyókúrázzon velem. Soha nem vártam el senkitől, sőt meg is kértem őket, hogy ne tegyék. Nem szeretném, hogy bárki korlátozva érezze magát emiatt. Vannak azonban durva helyzetek. Volt olyan, hogy elmentünk a Burgerbe. Rendeltem egy salátát, a vendégem meg egy akkora whoppert, hogy ketten hozták ki neki. Nem is tudom, melyik volt az erősebb késztetés: hogy megüssem, vagy könyörögjek egy falatért. Végül csak ott öntöztem azt a rohadt salátát, amíg teljesen el nem ázott.

Hála a jó égnek, a környezetemben legtöbbször mindig maguktól rákattantak a fogyókúrára. Mert aki fogyókúrázik, az nem egyszerűen a súlyát csökkenti, hanem átáll egy egészségesebb életmódra. Nincs este megterhelő kaja, kidobjuk a kenyeret. Az egészséges élet annak is vonzó, aki nem túlsúlyos. Ez mindig olyan volt, amibe mindenki szívesen beleállt.

Ami még nagyon fontos, hogy nagy értéke lett a bűnözéseknek. Ha edzettünk a barátnőmmel, és egész nap nem ettem semmi rosszat, akkor azt mondom, hogy az esti Gyilkos elmékre veszek egy KFC-s kosarat, és azt rituálisan megesszük. Amikor ritkábban jutsz hozzá valamihez, az igenis finomabb. Jutalomfaktorra szükség van. Az ember jutalmazza magát az étellel. A legnagyobbak kiváltsága, hogy a sikeres fogyókúrát evéssel ünneplik meg. Ezt az ember úgy várja, mint hosszú házasság után a szexet. A rendszer a lényeg, a hétköznapokra kell odafigyelni. Egy-egy bűnös este után még nem fordul fel az egész rendszer.

Amikor a fogyókúra alatt jön a kísértés, hogy olyan jókat egyél, mint régen, akkor az egyik válladon egy kisördög, a másikon meg egy kisangyal jelenik meg. Ebben a helyzetben leginkább mindkét válladon egy kisördög van. Ekkor már ismert voltam a Showder Klub miatt, és ez is segített ellenállni a kísértéseknek. Az ismertség serkentett a fogyókúrámban, hiszen, ha nyilvánosan teszel egy fogadalmat, hogy lefogysz, akkor azt bevasalják rajtad később. A nem ismert kövér embert senki nem rója meg az első ebédnél elbukott fogyókúrájánál, legfeljebb a barátai. Nekem viszont elég frusztráló volt a számonkérés lehetősége. Amivel élt is, aki csak tudott.

Egy fogyókúrázó döntési algoritmusai, mikor meglát egy sajtburgert

Jóllakom végre.

Visszahízok.

Legalább addig boldog leszek, míg eszem.

Utána utálnám magam, megint depresszióba esnék.

Szabadon cselekednék, úgy, ahogy valójában akarok, önmagam lennék.

Kényszeresen cselekednék, ha megenném, hiszen én fogyni akarok, ez vagyok én.

Leszarom a világot, mindenki bekaphatja.

Megint mindenki egy kövér lúzernek fog tartani.

Más szempontból is nagy nyomást jelentett az ismertség. Először is a hosszú hónapok vagy évek alatt kicsiszolt kis anyagaidat két adás alatt kiszórod a levegőbe. Ami tévében már egyszer lement, azt nem adhatod elő még egyszer. Az énekeseknél nemcsak kérik, hanem követelik, hogy az a dal szóljon tőle, ami egyébként is kint van a YouTube-on és megy a rádióban. A humorral pont fordítva vannak. Amikor elkezdesz egy blokkot, ami már lement a tévében, akkor már látod az arcokon a fintorokat. „Ezért vettem rád jegyet? Ezt megnézhettem volna a tévében is." Hatalmas nyomás lesz a megújulási kényszer.

A másik probléma az lesz, hogy mindenhol felismernek. Nem hiszem, hogy túl nagy dolgot hoztam volna létre, egyszerűen csak már ismert vagyok, és ezért nem tudok úgy elvegyülni, mint régen. Világ életemben azt szerettem volna, hogy legalább csak nézzenek rám. Most ez megtörtént, és nem tetszik. Tudom, elégedetlen, morgós öregember vagyok. Hiányzik az az érzés, hogy megyek az utcán és fel se ismernek, le se szarnak. Ha külföldön vagyok, ahol senki nem ismer, olyan, mintha visszautaztam volna a régi életembe. Persze, tudom... ennek soha semmi sem jó.

Nem akarok arcoskodni, az tök jó, hogy megismernek. Csak kicsit átfordult már ez. Ami kiakaszt, hogy mindenáron le akarnak fényképezni. Természetesen fellépés előtt vagy után az nem, az benne van a pakkban. De például amikor a boltban mindkét kezemben kosár van. Csak annyit mondok, hogy bocs, de most vásárolok, most nem alkalmas. Egyszerűen csak szeretném, hogy hagyjanak élni, hogy a másik is érezné ilyenkor, ez milyen kellemetlen nekem. Kocsmában mellém ülnek szó nélkül, és már fényképeznek. Természetesen örülök, ha foglalkoznak velem. Szeretem, ha szeretnek. Örülök, hogy eljönnek a fellépéseimre. Csak ez a dokumentálási kényszer zavar. Én is egy csomó emberrel akarok képet, de nem megyek oda, ha látom, hogy nem oké. Ha dedikáláson vagyok, és látom, hogy várja az embereket, akkor odamegyek. De olyan nincs, hogy a húspultnál elkapom a Vastag Csabit.

Volt egy jó sztori, amikor a Showder Klubbal ismertté váltam. Édesanyámmal voltam egy szupermarketban. Odajött hozzám a takarító néni. Letette a vödröt, és adott egy kis papírkát. Autogramot kért. Nagyon szívesen aláírtam neki. Ekkor volt, hogy anyukám először találkozott azzal a jelenséggel, hogy idegen emberek megismernek. Odaadom a nénikének a papírt, és látom anyumon az örömből fakadó diadalmosolyt. Látszik, hogy büszke. Mondom neki, hogy hát nekem ilyenek a mindennapjaim. Ekkor rájövök, hogy nem is engem néz, hanem valamit a hátam mögött. Azt mondja: „Ott van Jolly! A Jolly és a Suzy énekese!" És basszus, tényleg ott volt! Anyám egész végig őt nézte. Le se szarta, hogy én éppen dedikálok. De egyébként tudom, hogy nagyon büszke rám.

Életemben akkor érintett meg először a sztárság szele, mikor felhívtam egyszer a liftet, ahol laktam. Kiszáll belőle egy ballonkabátos úr. Meglátott, és az a valódi döbbenet volt az arcán. Mint amikor Jézus előjön a pirítóson. Abban a pillanatban megéreztem, hogy beérett a na ugye, látod, letettem valamit az asztalra! Lettem vagy 170 centi! Mentem be a liftbe, a férfi meg le se vette rólam a szemét. Hátrált, nem akart egy pillanatra sem lemaradni róla. Meg tudom érteni. Örömittasan, diadalmámorban beszálltam a liftbe. Megnyomtam a földszint gombot, és akkor jöttem rá, miért döbbent meg ennyire. Hallod, ez beszellentett a liftbe! Ennyi. Szerintem azt se tudta, ki vagyok.

Azt nem mondhatjuk, hogy fingja se volt, ki vagyok.

Akármilyen kedvesen mondod is, sajnos mindig sértődés van abból, hogy most nem szeretnél fotót. Mert le vagy izzadva, mert éppen bevásárolsz. Soha nincsen olyan, hogy jó, megértem, oké. Múltkor a haverommal mentünk futni. Kocsival voltunk, én az anyósülésen ültem. Nyílt az ajtó, és konkrétan be akart mellém ülni egy csávó. Én meg csak nézek, hogy mit keres mellettem egy idegen ember. És akkor mondja: „Közös képet lehetne? Mondtam neki: „Bocs, de most a haverommal vagyok, és nem alkalmas. Másnap a Showder oldalára írt egy nagyon kemény levelet névvel, hogy ennyit arról, hogy milyen közvetlenek a fellépők, és ő biztos nem fogja még egyszer megnézni a műsort.

Az egyik legkellemetlenebb eset egyben a legmotiválóbb is volt hosszú távon. Közhellyel élve, úgy keltem fel a padlóról, hogy fel is vettem róla valamit. Egy nagydarab, részeg ember megkért, hogy csináljunk egy szelfit. Én megkértem, mert éppen írtam valamit, hogy öt perc múlva jöjjön vissza és akkor megcsináljuk. Erre ő a hátam mögé lopózott, és teljes erőből fejbe vágott. Felpattantam, hogy megüssem, de ekkor látom, hogy fogja a kezét egy kisgyerek, aki sír. Ettől teljesen leblokkoltam. Ettől a sztoritól duplán szégyellem magam. Egyrészt, hogy nem védtem meg magam, másrészt, hogy leblokkoltam. Na de ennek a sztorinak a hatására elkezdtem alapszinten bokszolni. Így próbálok felkészülni az ilyen esetekre.

Tudom, hogy nem lehet mindenre felkészülni előre, de azért megpróbálom.

Úgy kellene ezt csinálni, hogy mindkét félnek jó legyen, nekem is, neki is. Amikor jönnek a fényképezőgépekkel, mindig mondom, hogy üljünk le és dumáljunk. Mindig tisztelem, ha ő megtisztel engem. De ne csak egy darabot akarjon hazavinni belőlem, ne csak dokumentálni akarjon. Emlékszem, amikor először találkoztam Vágó Istvánnal vagy Gálvölgyi Jánossal. Dumáltam velük, nem dugtam az arcukba egy fényképezőgépet.

Ezt a hozzáállást hiányolom. Nem találkozni akarunk, hanem csak dokumentálni a találkozót. Adjuk meg az egész találkozásnak a módját! Csak azt szeretném, hogy fogadják el, nekem is van egy átlagos kis életem, nem 24 órában vagyok az, akit a színpadon látnak. Állítólag sokszor vagyok bunkó vagy agresszív ilyen esetekben. Utána mindig el is szégyellem magam. Ilyenkor jönnek a levelek, hogy az elején bezzeg milyen kedves voltam, most meg elszálltam magamtól. Pedig nem erről van szó. A legkevésbé sem.

A boltban vagy a benzinkútnál senki nem akar viccet meséltetni velem. Jellemzően inkább sztorikat mondanak. Mindenki úgy jön oda, hogy van egy sztorija, és nekem adja, nyugodtan építsem bele a műsoromba. Ilyenkor mondom, hogy nagyon kedves, de csak saját sztorikat csinálok, ez elvi kérdés. De akkor is elmondják, mert nincs olyan, hogy nem mondják el. Amúgy meg nem szabad bunkónak lenni, ha megtisztel vele, akkor ez a csomag része.

Ha már benne vagy a humorista szakmában, akkor fel kell készülnöd a problémás nézőkre is. Szoktak beszólogatni, meg pofákat vágni, de ezzel mindig tudni kell kezdeni valamit, nálam kell maradnia az irányításnak. A múltkor egy falunapon feljött a színpadra egy szép nagydarab ember, aki mindenáron meg akarta kaparintani a mikrofont, végül csak úgy ment le a színpadról, hogy ígértem neki egy sört. A végén a polgármester gratulált a műsorhoz, majd megjegyezte, hogy milyen bátran kezeltem a helyzetet. Kiderült, hogy a férfi megölte a bátyját, azon a héten szabadult. Egyik fellépésemnél pedig bókoltam egy nőnek a közönség soraiban. Ízléses és kedves megjegyzést tettem a külsejére. Ekkor felállt a pasija, egy ronda, kopasz ember, és annyit közölt negédes mosollyal, hogy csak szól, de túlléptem egy határt. Miután felocsúdtam, megkapta a magáét, kifiguráztam, ahogy lehet. Sajnos felülkerekedett bennem a szenyaság.

Nem vagyok egy ijedős fajta, fogtak már rám stukkert is. Egy kaszinóban léptem fel, és három rossz arcú ember egész végig méregetett, majd, amikor mentem kifelé, a középső odaszólt, lefikázta a produkciót. Azonnal visszavágtam. „Szegénykém, látom, egész este arra készültél, hogy ezt elmondhasd." Erre a két haverja elkezdett röhögni, ő meg bepöccent, és előhúzott egy pisztolyt. Konkrétan az arcomra fagyott a mosoly, már azon gondolkodtam, hogyan kéne szépen elesni, de végül nem történt semmi. Akadhatnak ilyen helyzetek, de nem szabad megijedni. Ha valamit nem mernék megcsinálni, akkor nem is érne semmit az egész.

Mint mondtam, az azonban egyértelmű pozitívuma volt ismertségemnek, hogy sikerült betartanom a fogadalmamat. Legalábbis egy darabig.

8

Bejött a médiahekk

A nagy fogyás

Fenntartani a hírnevet

Fél év alatt 40 kiló ment le, 95 kiló lettem. Sikerült az eltervezett médiahekk, sokkal soványabban tértem vissza a Showder Klub őszi szezonjába. Ekkor úgy éreztem, megérkeztem, ide akartam eljutni. Szinte pattogva jártam mindenhova. Felszaladtam a színpadra, ahová régen csak felmászni bírtam. Nem vártam meg a liftet, hanem inkább elindultam a lépcsőn. Nem izzadtam, nem ziháltam.

Végre tudtam ruhákat vásárolni. 135 kilós emberre nem nagyon van ruha, de tényleg. A konfekció véget ér az XXL-nél. Most már márkás dolgokat is tudtam venni magamnak. Régebben csak a kínaiban tudtam ruhákat beszerezni. Érdekes, mert a kínaiak mindent magukhoz mérnek, minden kisebb, mint amit megszoktál. Egy L-es gyakorlatilag egy M-esnek felel meg, de mégis nekik voltak extra size ruháik. A menőbb, márkásabb ruhaboltokban a 36-os, 38-as nadrágméretnél minden befejeződött. A divat világa egyszerűen elutasítja a dagadt embereket. Semmi más magyarázat nincsen. XS-es ruha van, de XXXL-es nincs. Ez egyfajta megegyezés lehet a divatiparban, hogy ne gyártsunk a dagadtakra ruhát, mert akkor semmi nem inspirálja őket, hogy lefogyjanak. Ez csak egy hipotézis. Lehet, van valami logikus oka, de mégis mi? Most felszólítom a nagy ruhagyártó cégeket, hogy tegyenek egy hivatalos közleményt, amiben elmondják, hogy miért nincs 36-osnál nagyobb nadrág! Jó, nem vagyok én ennyire kekec típus. Azzal is megelégszem, ha mostantól nagyobb ruhákat is varrnak.

Életem egyik felében azért nem mehettem be ilyen helyekre, mert nem volt pénzem, a másik felében pedig azért, mert nem volt rám való ruhájuk. Amikor bemehettem végre, az maga volt a katarzis! A ruha a legjobb igazolása a fogyókúrának. A tükörben másképp látod magadat, a számszaki dolgok csak adatok, amik bárhogyan értelmezhetők. De a gatya az megmondja, hogy fogytál-e! A nadrág nem hazudik!

Amikor a gyomor ki van tágulva, és sok kenyeret és szénhidrátot eszel, akkor érzed a bomló szénhidrátot. A savasodást, ami marja a torkod. Azt hittem sokáig, hogy refluxom van, de ez a fogyásnál elmúlt. Felemelő és csodálatos, hogy pár, betegségnek tűnő dolog elmúlik a fogyókúra hatására. Csakis azzal, hogy helyesen táplálkozol.

Mikor megláttak, mindenkinek tetszett, mindenki gratulált. Egy barátom viszont csak annyit mondott: „úgyis vissza fog jönni az egész". Akkor hirtelen sértőnek éreztem, de sajnos igaza lett. De erről később. Legtöbben szinte emberfeletti teljesítménynek értékelték. A médiát abszolút érdekelte a dolog. Pontosan tudtam, hogy a jelenség iránt érdeklődnek, nem a személyem iránt. Akkor ennek segítségével kezdtem felépíteni a marketingemet. Egy fogyós-hízós riport közben el tudtam mondani, mikor lesz a következő önálló estem. Minden műsorban ezzel hakniztam. Optimális szimbiózis volt ez minden félnek.

Egyik legkedvesebb rajongóm írta: „Én akkor is nagyon bírtalak, amikor nagyon kövér voltál, meg most is, hogy kövér vagy. És akkor érzed, hogy volt miért küzdened. Volt, akinek nem jött be a dolog. Volt, akit a kövérségem leküzdése után már más tulajdonságaim zavartak. Céges rendezvényen voltam. Reklamáltak a hátsó sorban ülők, hogy nem látnak. A megrendelő magyarázkodott. „Mi nem tehetünk róla, nem tudtuk, hogy ez csak ekkora. Tavaly a Kőhalmi volt itt, azt mindenki látta.

Szakmailag nyilván nem vitt előre, de a bulvár rácsapott. Akkor tapasztaltam meg először, hogy a fogyókúra még mindig mekkora téma. Tizen x év múlva is még mindenki erről akar interjút csinálni. Ütköztetjük a hadronokat, feltaláltuk a nanosebészetet, de még mindig szenzációnak számít, ha lefogy valaki. A fogyókúra egészen elképesztő módon megmozgatja az embereket, mert magát a teljesítményt értékelik. Csak spekulálni tudok, de gyanúsan egy időben jöttek a fogyással, hogy újabb tévéműsorokra kértek fel. Érkeztek reklámfelkérések. Rám tudtak már húzni egy rakás dolgot. Most egy kövérrel mit reklámozol? A halált? Írtam, hogy megyek futni, ez egyből érdekelt egy futócipőket gyártó céget.

Elég hamar, fél év után fárasztani kezdett, hogy mindenki ezzel foglalkozik. Akkor untam meg, mikor egy reggeli műsorban a váróban hárman ültünk: Falusi Mariann, Lagzi Lajcsi meg én. Anélkül, hogy bármi előzetes infóm lett volna, tudtam, mi lesz a téma. Akkor döntöttem el, hogy többet nem akarok az exkövér, a fogyókúra arca lenni. Azért legyünk őszinték: ezt a mai napig nem sikerült levetkőznöm. Sajnos azt kell mondanom, hogy a fogyásaim az életem főművei. Akárhány műsorom, önálló estem volt is, ha valaki a nevem hallja, akkor nem egy poénom vagy műsorom, hanem a súlyom meg a fogyásom ugrik be neki először. Ennek őszintén szólva nem örülök, de ez történt, nincs mit tenni. A világhírű hegedűművész se sír otthon, hogy ő zongoraművész akar lenni. Ezt dobta a gép, lehetne rosszabb is.

Rendszeresen kapok leveleket, hogy a pozitív példám miatt kezdtek el fogyókúrázni. Rendszeresen vissza is szoktam írni. Zseniális érzés, hogy valaki a te példádat látva kezd bele a fogyókúrába, ad le 15 kilót. Ez olyan, mintha életeket mentenél. Ez olyan Semmelweis-dolog, csak én ilyenkor picit a kövérek megmentője vagyok. Ezt gondolatébresztésnek szánom, a kaját csak klinikai úton lehet elvenni az emberektől, ezért fejben kell eldönteniük, hogy változtatni akarnak. Az is jó, mikor több száz embert nevettetsz meg, vagy mikor egymillióan néznek a tévében, de ilyenkor ténylegesen segítesz.

Olyanok is írtak azonban nekem a fogyás után, akik csalódtak bennem. Írták, hogy ők is ducik – az önérzetes kövérek ducinak nevezik magukat –, és meg voltak arról győződve, hogy én ezt vállalom, hogy én jól érzem magam így. És hogy kvázi elárultam őket. Nem is egy ilyen jött, és nem is tudtam rá mit válaszolni. Szívem szerint annyit írtam volna, hogy ti sem gondolhattátok komolyan, hogy én így jól érzem magam. Azt sem hiszem el, hogy te jól érzed magad ebben.

A kövérszerepbe bele lehetett szokni. Azt egyszerűen sokan csípték. Még az élő fellépéseken is egy kis macinak tartottak. Ronda, behízott fejű macinak ugyan, de macinak. Aztán pedig a kövéreknek is én lettem a zászlóshajója. Nagyon sok ember mondta, hogy tök jó, hogy így ki merek állni. Mintha féllábú vagy egyfejű lennék. Mondjuk, tényleg egyfejű vagyok, ez rossz példa volt, az csak a sárkányoknál gáz. A kövérek tehát örültek nekem, hiszen, ha belegondolunk, nem nagyon akad kövér tévés. Ennek két oka van. Egyrészt, hogy szép embereket akarunk látni a tévében. A másik, hogy a kövér eleve nem nagyon tolja ki magát. Nem nagyon akar szerepelni. A kövér a tévében még kövérebb. Ráfogjuk a pixelekre, de valójában ez csak a valóság felnagyítása. Én szembenéztem ezzel a valósággal, lefogytam, és így a túlsúlyos közönségem egy része elfordult tőlem.

Miután befutottam, tudatosan próbáltam ismert maradni. Előszeretettel szerepeltem más műsorokban. A figyelmet, az érdeklődést kétféleképpen lehet megőrizni. Az egyik, hogy folyamatosan jelen kell lenned. A humoristánál ez önálló esteket jelent, a zenésznél koncerteket. Benne kell lenned a körforgásban. Az ország összes pontján ott kell lenned, el kell vinned magad házhoz. Új műsorokat kell csinálnod, írnod. A másik a közösségi médiában való intenzív részvétel. Facebook meg Instagram. Ott lóg egy csomó ember. Személyes jelenlét és digitális jelenlét. Ez a két eszköze van annak, hogy az ember köztudatban tartsa magát. Nekem annyi az előnyöm, hogy akkor kezdtem el tévében szerepelni, amikor az emberek még tévéztek. Ezt az előnyt kell megtartanom. Kicsi az ország, és egyre magasabban van a léc, könnyű pár hónap alatt kiesni a köztudatból.

Megvannak a hátrányai is a közösségi médiában való állandó jelenlétnek. Pár éve történt, hogy egy tévéműsorban olyan pozíciót kaptam meg, amit Boros Lajostól vettek el. Erre ő egy háromsoros nyilatkozatban csúnyának és kövérnek nevezett. Pedig nem csináltam én neki semmi rosszat. A funkcióját nem töltötte be, nem mondott poénokat. Teljesen más csatornáról behívtak engem. Odahívtak, és nem a helyére, én mondtam poénokat, jobb voltam. Egy intelligens, felnőtt férfi meg azzal vág vissza, hogy egy interjúban csúnya kövérnek nevez? Ez volt az első eset, mikor észrevettem, hogy az én Facebook-oldalam is az újságírók prédája. Ezt a cikket ugyanis nekem a nálam éberebb és online-abb olvasóim küldték el. És ettől a hárommondatos cikktől éktelen haragra gerjedtem.

Rögtön kiraktam egy közleményt, amiben Lajos bácsinak szólítottam, és közöltem vele, hogy ez már nem a slágerrádiós korszak, mikor isteneknek szólíttathatják magukat a kollégáikkal. Most már muszáj produkálni valamit, muszáj poént mondani egy szórakoztató műsorban. Nem elég egymást ajnározni. Tudom, hogy ehhez a feladathoz már nem tud felnőni. Ilyenek. A lényeg, hogy ezeket a sorokat két perc múlva már viszontláttam újságokban. Rá kellett jönnöm, hogy mekkora súlya van annak, amit én oda kiírok. Abban a pillanatban döbbentem rá az azonnali kommunikáció lehetőségének a hátrányára. Mikor még az embernek levelet kellett írnia, akkor jobb esetben el se jutott a végére, vagy el kellett vinni a postára, ez idő alatt még egyszer át lehetett gondolni, elküldi-e. Most pedig 5 mp alatt tudsz reagálni, ha ír neked valaki valamit. Gyorsabban, mint ahogy végig tudod gondolni. Ekkor tanultam meg, hogy sosem szabad reflexből nyilatkozni. Le is töröltem azt a posztot.

Szoktam azon gondolkozni, hogy mi lett volna, ha nem sikerül befutnom, abból megélnem, amit szeretek. Akkor vajon most nézőként szeretném-e a stand upot? Kik lennének a kedvenceim? Szerencsére nem tettem fel erre semmit. Minden bizonnyal nem lett volna belőle öngyilkosság, szakadékba ugrás. Sőt az is lehet, hogy nagy Dumaszínház-rajongó lennék, és bérletesként ott ülnék az első sorban. De amilyen önérzetes ember vagyok, minden bizonnyal bántana, ha nem sikerült volna humoristává válnom.

És érdekes, mert ezen az egészen keresztül jobban megismeri magát az ember. Megtudja, hogy milyen is valójában. Most is például versenyben vagyok egy szórakoztató tévéműsorért. Behívtak castingra, ami jól sikerült. Tudom, hogy döntős vagyok, de azt is tudom, hogy olyan emberekkel kell versenyeznem, akik lényegesebben profibbak, mint én. Profi műsorvezetők, profi műsorkészítők. Én viszont egy spontán humorista vagyok. Tehát megvannak az előnyeim, de nekik több van. És egyik nap úgy ébredek, hogy nem érdekel, másik nap meg úgy ébredek, hogy izgulok, vajon megcsörren-e a telefon. Pedig nem feltétlenül hiányzik ez nekem a portfóliómból, de mégis jó lenne.

Az van, hogy összesen eddig két műsorért versenyeztem az RTL-en. Az egyiket megkaptam, a másikat nem. Két telefonhívásom volt egy magas rangú vezetőtől. Egyszer gratulált, hogy enyém lett a műsor. Egyszer meg azt mondta, hogy ne keseredjek el, de ez most nem sikerült. Az elsőnél kurvára örültem, értelemszerűen. A másodiknál kurvára elszomorodtam. Sokkal jobban, mint ahogy elgondoltam, pedig ennek sem volt nagy tétje. Most viszont ott tartok, praktikus szempontokból, hogy magamban már előre felkészültem a telefonbeszélgetésre, ami minden bizonnyal jönni fog, nem tudni, milyen kimenetellel. És már megvan bennem a két forgatókönyv. Elhatároztam, hogy visszafogottan örülök, ha megkapom. És elhatároztam, hogy nem lesz kiakadás, mint múltkor, ha nem kapom meg. Tehát valamennyire fel kellene nőni. Ezek annyira divatos közhelyek, hogy „tudok veszíteni meg „fel tudom dolgozni a kudarcot. A faszt! Senki sem tudja. A sokadik kudarc is fájni fog. Megtudtam magamról, hogy nem szeretek veszíteni. Ugyanez igaz a fogyókúránál is. Ebben sem lehet kudarcot vallani, hazugság, hogy nem zavar a vereség.

Ha nem futok be, akkor nem csináltam volna meg a nagy fogyókúrát 2009-ben. Az tényleg csak a világnak szólt, ez már ilyen kis extrovertált cucc volt. Bele lehet ám nyugodni a kövérségbe. Talán ez az egyik nagy mételye. Főleg, ha van melletted valaki, aki elfogad. Vagy legalábbis látszólag elfogad, igazából soha nem tudhatod meg, ha jól csinálja. Szép lineárisan, az évek során híztam fel 135 kilóra. Ha nincs az a bekattanás, akkor az marad.

A hírnév mellett azonban a leadott súlyt is nehéz megtartani.

9

A leadott 40 kiló újra megkerget

A visszahízás

Amikor elértem a 95 kilót, úgy éreztem, ennyi fogyás elég lesz. Meg ekkor már nagyon elegem volt a nélkülözésből. Elegem lett a rendszeres sportból is. Kicsit élvezni akartam a dolgot, amit elértem. Mint amikor dolgozol, és a végén megállsz és gyönyörködsz az elkészült műben. Elég volt a sok megszorításból. Az új testemben vissza akartam kapni a régi táplálkozási szokásokat. Igazából a leadott kilók szinte rögtön kezdtek visszaépülni.

A futások elmaradoztak. A kajákat már nem válogattam meg. Újra elkezdtem venni azokat a nagy, előrecsomagolt szendvicseket a benzinkutakon. Nem is gondoltam, hogyha valamit megcsinálsz, megvan, akkor azt még utána építgetni kell. A házat is tatarozni kell, nem elég egyszer felhúzni. Ahogy már mondtam, az első tíz kiló nagyon alamuszi módon kúszik vissza. Azt szinte észre sem veszed. Még 15 kilónál sem vettem észre, hogy mennyi visszajött. Mindig láttam a régi műsoraimat, és azzal nyugtattam magam, hogy hol vagyok én még ehhez. Régi önmagamat kezdtem arra használni, mint régen a nálam sokkal kövérebb embereket, hogy megnyugtassam magam.

Ha valaki azt mondta, hogy visszaszedtem valamennyit, akkor a válaszom, hogy bőven van még a leadott negyvenből. Úgy fogtam fel ezt, mint egy tartalékot, mínuszba költöm az A-hitelemet, de még van, még lehet kivenni.

A visszahízásnál is jönnek a kifogások. Leginkább az van, hogy az evés örömforrás. Enni jó, az ember megjutalmazza magát finomságokkal. A leggyakoribb kifogás, hogy nem vagy hajlandó tudomást venni arról, hogy elkezdett lazulni a rendszer. Kezdenek visszaszivárogni a régi rossz szokások, de ezt letagadom, magam előtt is. Arról is meg voltam győződve, hogy az a kis mekis buri nem cseszett bele a rendszerbe. Mert utána meg powerplate edzés volt, ahol szétgyilkoltak. Mert egész egyszerűen az a kalória kiég, hiszen valahová távoznia kell. De ez mindig csak kifogás, a rendszer igenis sérült.

Aztán az ember ráfogja majd az időre. A kis, kiporciózott ételeket vinnem kellene magammal, de megint azt fogom mondani, hogy az úton a kocsiban nincs arra lehetőség, hogy a zöldborsófőzeléket elfogyasszam kanállal edényből. De bezzeg arra van, hogy a benzinkúton egy szaros, száraz szendvicset megegyek. Imádom a benzinkutas szendvicseket. Ez egy perverzió. A kifogások mindig ugyanazok. „Én megteszek mindent, nem tudom, mi történik." Kajálsz már egy-két dolgot. És színleled, hogy nem tudod, mi van, pedig tudod. De a pöcsnek van kedve minden este shake-et vacsorázni. Nem is fogok.

Végül az összes rossz szokás visszajött. A leggyorsabban a szénhidrátok, a kenyérfélék, a péksütemények. Valamint akkor nem éltem még cukormentesen. Piros kólát ittam, meg megettem a csokit. A leggyorsabban a gyorskaják jöttek vissza. Viszont akkor még nem voltak ezek az update-cuccok. Ezeket most ki lehet váltani velük. Nagyon sokat segített, hogy az élelmiszeripar is fejlődött. Most sokkal könnyebb fogyni, mint bármikor. Sokan jönnek azzal, hogy a cukormentes kaják drágábbak, mint a normálisak. Sokszor tényleg drágábbak, hiszen az alapanyagok is drágábbak, de azt a pénzt, amit megspórolsz, később ráköltöd a betegségedre, amit azért kaptál, mert sok cukrot ettél. Azokra a betegségekre, amiket a szénhidrátbeviteltől szereztél. Ördögi kör. Ha nem teszünk semmit, a baj előbb-utóbb utolér.

A fogyás után ott volt bennem az a viselkedés, amit a rossz kocsmai filmekben lehet látni, mikor feláll a csávó és nem üt meg senkit, de azt üvölti: „Fogjatok le! Fogjatok le!" Mint amikor szinte várjuk, hogy legyen már valami olyan stresszhatás, ami miatt elkeseredhetek és akkor kész, nem érdekel, elmegyek, eszem egy whoopert. Ez kicsit olyan érzés, mint amikor a tinilány a csipesszel a kezében várja, hogy kinőjön az első szál szőre, hogy aztán abban a pillanatban le is téphesse. Rosszul viseli, pedig várta, hogy kinőjön. Egy harc önmagunkkal az egész. Nagy show, isteni színjáték.

Stresszhelyzetek mindig adódnak. Például, mikor olvasópróbán voltam. Nem alakítottam még színdarabban szerepet. Először attól féltem, hogy a szöveg sok lesz. Ami tényleg sok. Aztán észrevettem, hogy van egy csomó pogácsa az asztalon. Amit az emberek rutinszerűen dobáltak be. Én meg imádom a pogácsát, de nem ehetek, mivel az tiszta fehér liszt. Aztán már azon stresszeltem be, hogy nehogy véletlenül egyek egyet belőle. Aztán meg láttam, hogy elfogyott, abba meg teljesen belebetegedtem. Legalább egyet megehettem volna.

Megmondom őszintén, én egész egyszerűen azt hittem, mikor lement a 40 kiló, hogy ez megmarad, úgy, ahogy van. Nem kell csinálnom semmit, hogy megtartsam. Nem volt ez terv. Csak egy egyszerű matematikai számítás. Ha egy darabig nem eszem, akkor lefogyok, de azt már nem gondoltam, ha utána elkezdek enni, akkor az visszajön. Hát, hogy egy emberi testnek hol van az origója, amire mindig visszaállítja magát, ezt nem lehet tudni. Ez mindenkinek máshol van. És a fene nem gondolta volna, hogy a szervezet azonnal elkezdi visszaépíteni magát. Az a helyzet, hogy amikor leadok 30 kilót, akkor a szervezetemnek az a 30 kiló hiányzik. És azt visszaszerzi, így vagy úgy.

A fogyás után, mikor visszajött 15 kiló, akkor én még úgy éreztem, hogy le vagyok fogyva. Már megint az óceáneffektus, ugye. Késésben van az önkép a külsőhöz képest, kövér vagy már, de még soványnak érzed magad. És akkor már mások közölték velem, hogy nem, már nem oké. Itt volt az ideje, hogy belefogjak egy új fogyókúrába. Jött egy remek lehetőség, hogy ezért még fizetnek is nekem. Kalandos dolog történt velem.

10

Még fizetnek is érte

A bebukott fogyókúra

Az életem jeles eseményeit, mérföldköveit szinte mindig valami véletlennek köszönhettem. 2012-ben lement az első Roast a tévében, utána úgy gondoltuk, nem is lesz több, mert megbukott, az emberek nem szerették, nem értették. A visszajelzésekből kiderült, hogy nagyon nem is tudtak vele mit kezdeni. Ez egy hatalmas, színházban felvett show volt. Szmoking, csinnadratta, egy igazi nagy, európai színvonalú show-műsor.

Szóval akkoriban ismerkedtem meg Kasza Tibivel. Már akkor is népszerű volt, de közel sem ennyire, mint most. Akkor is nagyon jól tolta a saját marketingjét, és szerintem válogatás nélkül, szétküldte mindenkinek az iWiW-en, hogy menjünk el a koncertjére valahová egy budapesti szórakozóhelyre. Nem voltam elkötelezett rajongója, de épp egy Magyarország, szeretlek! forgatásáról jöttem, mikor észrevettem, hogy jé, aznap este van ez a koncert. Bementem rá, már mindjárt vége volt, az utolsó számokat tolták. Szóltam neki, hogy itt vagyok, ő meg mondta, hogy üljek oda hozzájuk. Ott ült az asztalnál a teljes Morning show: a Balázs, a Jani meg a Feri. Akkor találkoztam velük először. Mondták nekem, hogy látták a Roastot, tetszett nekik, és azon belül is engem bírtak a legjobban. Megköszöntem, jólesett. Az asztalnál ült még egy ember, aki nem szólt semmit, csak nézett egész végig. Ittam velük egy sört.

Én tudtam, ki ő, és ezt mondtam is neki, amin teljesen meglepődött. Az a lényeg, hogy ő volt az egyik legnagyobb étel-házhozszállító cég résztulajdonosa. Kicsit beszélgettünk, megismerkedtünk, igazából ennyi történt az este. Néhány nappal később felhívott ez a srác, hogy ő kitalált valamit. Ők folyamatosan új arcokat keresnek fogyókúrás kampányhoz. Utánam nézett az interneten, és látta, hogy milyen jó, meg sikeres fogyásom volt, meg milyen nagy sajtója volt ennek. És ő ezennel szeretne felkérni hivatalosan, hogy akkor csináljunk egy kampányt közösen. Ez így abból a véletlen találkozásból jött. Megbeszéltünk egy időpontot, de mondta, hogy van még egy tulajdonostársa. Vele is le kell ezt egyeztetni. Akkor már tizenöt kilóval több voltam, mint amit láttak a fogyás után készült képeken. Ebből látod, hogy oda kell írni a dátumot is a képek mellé. Különben félreértések sorozata következik.

Elmentem a megbeszélt találkozóra. Ahogy bejött a másik tulajdonos, látszott az arcán a lelkesedés az ajtóban, aztán meglátott, és gyakorlatilag le is fagyott a mosoly az arcáról. Észre lehetett venni a csalódottságot. És ott előttem el is mondta: „Azt hittem, te slankabb vagy a képek alapján." Mondtam, hogy tény, valamennyi már elindult vissza, de azért még közel sem az összes. Én ott már magával a megjelenésemmel csalódást okoztam.

Ez volt az a pillanat, amikor szembesültem vele, hogy megint baj van. Ekkor már 110 voltam, és én ezt nem éltem meg katasztrófának. Ez még majdnem olyan volt, mint a 95. Ők meg konkrétan közölték, hogy ez a csávó nem reklámozhatja azt, hogy lefogyott. Hiszen hát nem, hiszen ez már megint egy féldagadt.

Akkor kitaláltuk azt a koncepciót a reklámnak, hogy ezekkel a kajákkal tartom a súlyom. De akkor is mondták, hogy legalább tízet le kellene adni abból a tizenötből, ami visszajött. Mert ez egy bizonyított étrend, és mindenki csak fogy tőle, és az a szerződés feltétele, hogy nem ehetek mást. Kapok négy doboz kaját egy nap, és akkor csak azt ehetem. Semmi mást, csak folyadékot. Nyilván cukrot se, meg semmit. Kaptam egy dietetikust magam mellé, akivel telefonon tartottuk a kapcsolatot. Hetente egyszer be kellett menni hozzájuk mérlegelésre, mint a sportolóknak. Komoly feladatnak tűnt.

Változatos volt a kapott étrend, volt abban minden. Rendesen, mintha egy menzán kajálnál. Reggelire joghurt általában, ebéd az valami főétel, annyi, hogy abban sem volt cukor meg liszt. Saját lisztjük volt, ők zsírégető lisztnek hívták. Akkora kupacokat lehetett tőle rakni, hogy úgy kellett róla lemászni. Finom és tápláló kaják voltak.

Rendkívül rosszul érintett, hogy ennyire be voltam szabályozva. Folyamatos stresszhelyzetben tartott. Már napokkal előtte féltem, hogy menni kell mérlegelni. Nem tudtam, mi lesz. Féltem, hogy rajtam fogják bevasalni az egészet, hogy úgyis én basztam el. Nem tudom bebizonyítani az ellenkezőjét. Nincs mellettem valaki napi 24 órában. Ez a szabadság korlátozása volt, amit én saját magam vállaltam be. Az átlagos hétköznapi ember életéhez hozzátartozik, hogy ha úgy gondolja, betér bármikor bárhová és eszik valami finomat. Ez nem luxus, ez nem kiváltság. Szeretnék betolni egy hot dogot. Miért ne? És nem teheted meg. Ez egy számításokon alapuló formula, étrend volt. És sugallták, ha nem működik, akkor nálam van a hiba. A mai napig nem tudom, mit szúrtam el.

Hetente egyszer lemértek, és vagy ugyanannyi voltam, vagy több. Minden héten megkaptam azt, hogy biztos nem tartom be a rendszert. Ez szarul esett. Egy grammot se fogytam. Egyébként a kaják jók voltak, és ismertem másokat, akik ezt használták és tényleg fogytak vele. Biztos, hogy bennem volt a hiba.

Mindezt úgy raktam össze a saját kis fejemben, hogy ennek lelki okai voltak, ha egyáltalán létezik ilyesmi. Parancsra nem lehet fogyni. Ha utasításba adják, ha muszáj, akkor nem lehet fogyni. Hányszor van, hogy az orvos mondja, ne dohányozz? Akkor cigizel a legtöbbet. Tehát egész egyszerűen az emberben ilyenkor kifejlődik a dac. Abban is, aki nem dacos. Csak magadtól lehet fogyni, csakis tét nélkül. Ha fogadnánk pénzben vagy valami komoly dologban, hogy elsejéig leadok ennyit meg ennyit, és nyerni szeretnék, akkor is biztos, hogy vesztenék. Mert így nem lehet. Tét nélkül kell. Magamért kell tennem.

Az elhatározásnak magamtól kell megteremtődnie. Nem az, hogy azt mondták, dagadt vagy. Nem az, hogy elküldtek egy munkahelyről, mert kövér vagy. Nem az, hogy a tévében azt mondták, hogy nem vagy képernyőre való. Az ilyenek mind azt szülik, hogy apátiába süllyedsz. És ezt egy nagy zabálással meg is toldod.

Ha stagnál a súly, akkor onnan nehéz kimozdítani. Mindenki mást mond, ez miért van. A szervezet rendkívül alkalmazkodó. Ezért nem szabad koplalni, mert a szervezet gyorsan rájön, hogy nem kap kaját, ezért abból gazdálkodik, ami van. Csökkenti a felhasználást, és ugyanúgy nem fogysz. Arról van szó, hogy a szervezet szépen, lassan rááll arra, hogy ő már tudja, mennyi kaját kap egy nap, és beállította arra a kis gépezeteit. Az összes hízékony szervezet valamiért tartalékol. Többet, mint amennyit kellene.

Ekkoriban a karrierem is stagnált. Kis ország, kis piac. Olyan marha sok lehetőség nincsen. Humoristaként van egy placc, ahol otthonosan mozogsz, minden más idegen. Táncos műsorba nyilván nem hívnak, hisz nem tudok táncolni. Reklámokban szerepeltem. De azt utána megbántam. Megváltozott a reklámok megítélése. Nincs meg a reputációjuk, sőt haragszanak az emberek a reklámokra. Ahogy utálod az emberkét, aki leszólít az utcasarkon, hogy „Van öt perced környezetvédelemre?" Nem szeretjük, ha erőszakosan el akarnak adni nekünk valamit. Régen röhögtünk a reklámokon. De most már mindenre haragszanak az emberek. Ha a Facebookra kirakok valami reklámposztot, akkor egyértelműen bemorculnak. Ráadásul akkoriban bankreklámot vállaltunk csoportosan. Ez akkor volt, mikor a devizahiteles válság kicsúcsosodott. Amikor emberektől vették el a házaikat. Azóta nagyon óvatosan vállalok bármilyen reklámot. Jobb a békesség.

Én már hosszú távra tervezek. Lehetne azt csinálni, hogy villalakó leszel, vagy egynyári sztár. Hogy mindent el kell vállalni, és utána felnyalni a pénzt és tartalékolni. De ha nem ez a terved és szeretnél még fennmaradni és tíz év múlva is hiteles lenni, akkor mindent nem vállalhatsz el. Például most nyáron volt egy reklámfelkérés, hogy lennék-e az aranyér arca. Az előző önálló estemben volt egy 15 perces blokk, amiben az urológusnál vagyok. Ki volt színezve, szerették az emberek. Megnézte egy gyógyszergyártól valaki ezt a műsort. Most csinálnak egy országos kampányt, amiben a különböző gyógyszertípusokhoz társítanának egy-egy arcot. Én lennék az aranyér arca. Ez annyira hülyén hangzott, hogy kurvára röhögtem egy nagyot rajta. Nagyon komoly összeget ajánlottak, gondolkodási időt kértem. Végül visszautasítottam a felkérést. Egész egyszerűen ezt már tényleg nem. Nekem is kell a lóvé, de a fene se akarja azt, hogy a nevemről egy gyulladt végbél ugorjon be mindenkinek. Könyörgök, hadd ne legyek már az aranyér arca!

Visszatérve: fogyni tehát nem tudtam, viszont hízni sajnos igen.

11

A visszaeső bűnöző

Mélypont az élet minden területén

Hivatalosan 2010-ben fogytam le 40 kilót. 2015-re mind visszajött. Öt év, évi majdnem tíz kiló. Mindig benne van az emberben: „Á, innen még vissza tudom hozni." Ez a lazaság abból fakad, hogy elvileg már ismerem a módját, tudom, mit kell csinálni, ha le akarok fogyni. Aztán a farkaséhséggel már nem tudunk mit kezdeni. Éhesek vagyunk és enni akarunk, és abban a pillanatban meggyőzzük magunkat arról, hogy enni nem bűn. És ezek a kis elvesztett csaták megpecsételik az egész háború sorsát.

A fogyókúra újrakezdését folyamatosan halogatja az ember. Van egy olyan fázis, hogy ezt még le lehet farigcsálni. Aztán jönnek a különböző fázisok, mint a gyásznál. „Egy kicsit most elengedtem, de ennyi nekem még jár." Aztán látod, hogy ismét feljött pár kiló. Végül van egy holtpont, amikor már kvázi majdnem hogy megbékélsz ezzel. Hogy ez van. Valószínűleg az Úr, a világ úgy akarta, hogy én dagadt legyek. És nem fogok szenvedni egész életemben.

És akkor visszajön a többi is. És akkor már dac is van benned. „Ilyen kövér vagyok. Még rá is erősítesz. „Igen, az vagyok! Kitolod magad büszkén. „Nem lesz több fogyókúra! Nem fogok senki kedvéért ugrálni! Ilyen vagyok! „Az a néhány ember, aki kedvel, annak vagy bejövök így, vagy nem. Hát szartam az egészre. Teljesen elengeded ezt az egészet. Szenvedsz, nem jó a bőrödben, viszont éhezni sem jó, sportolni sem jó. Így aztán egyiket sem akarod. Ha létezne olyan életmód, hogy ehetek bármit, amit akarok, ahogy akarom, és nem kell mellette sportolni semmit, én nem mozognék szart se.

Rettenetes volt a pillanat, mikor megláttam a mérlegen, hogy újra 135 kiló vagyok. Azt hiszem, akkoriban a tévéműsoraimat ismét szándékosan nem néztem. Még belekattintó jelleggel sem. Kerültem a saját látványomat. És az önálló esten, amikor csak én voltam a Showderben, ott láttam, mi történt. Baszki, ember formája sem volt annak a képződménynek, ami ott ugrált és izzadt!

Az akkori Roastban, ahol egymást basztatjuk, természetesen én csak a kövérséggel kapcsolatban kaptam. Egy valamit tényleg megtanultam: nincs már olyan, hogy kínos. Inkább megpróbálom megfelelő intelligenciával és érettséggel kezelni, amikor a külsőm miatt támadnak. Mert szinte minden esetben, ez nem valós támadás. Amikor egy pontagyú, rendkívül egyszerű fotómodell támad azért, ahogy kinézel, az még a legvalószerűbb. Mert ő úgy van vele, hogy az élet nem elképzelhető rövid lábakkal, dagadt testtel és kiegyenesítetlen hajjal. Tehát, ha egy férfimodell mond ilyet, az még rendben is van. De mindenki más, aki a külsőmet támadja, az igazából nem a külsőmet támadja, hanem annak valami más baja van velem, csak ugye ez a legegyszerűbb. Külsőséggel basztatnak mindig. De ekkor ez már sok volt, már meguntam. Új sértéseket akartam.

Az igazi mélypontot a Roastok alatt értem el. A műsorok is arról szóltak, hogy kövér vagyok, és az életemben is mindig előjött. Minden ember óránként tudatosította velem, hogy iszonyatosan dagadt vagyok. És ettől már mérges leszel. Hiába vagy akárhány éves meg faszi, rosszul esik, ha bántanak. A dagadtakat meg bántják. Akik normálisan néznek ki, azokat békén hagyják. Nem hallasz olyanokat, hogy: „Magas vagy, szégyelld magad! „De jól nézel ki, takarodjál!

Ez volt az a pont, ahonnan már nincs visszatérés. Elmentem edzőterembe, és már az ajtót sem tudtam kinyitni. El is gyengültem, el is híztam. Ráadásul, ezt már egyszer megcsináltad sikeresen, már látták is, hogy megcsináltad, mindenki tud róla. Ennek ellenére megint ez van. Ez egy hihetetlen nagy szégyenérzet. Olyan, mintha visszaeső bűnöző lennél. „Egyszer már megbocsátottunk neked, de megint bűnt követtél el." Ezt láttam az embereken, de lehet, hogy ezt csak látni véltem. Rendesen bele voltam zavarodva ebbe az állapotba.

Kutyaharapást szőrével. Ilyenkor az ember szinte sírva betol valami finom ételt. Amivel szépen az egész folyamat eszkalálódik. A ganxstás, országjárós Roastunkon volt az a pillanat, amikor azt mondtam, hogy ez már így marad. Kész, befejeztük! Egész egyszerűen feladtam. Meguntam a harcot. Eszem ágában nem volt egész életemben harcolni, kínlódni. Főleg, hogy látod, mindig ez a szar nyer. Ez mindig egy lépéssel előbb jár. Dagadtan, nyavalyogva képzeltem el a hátralévő életem. Valahogy csak lesz, jókat eszem, meg nem élek egyedül. Majd a párommal együtt eszünk jókat. Fújtatok a tévé előtt, és varratok magamra óriási ruhákat.

Ekkoriban az élet többi területén is mélyponton voltam. Nem tudom, melyik hozta a másikat. Az elhatározásból, hogy nem fogyókúrázom többet, lett-e a melankólia, vagy a melankóliából lett-e az, hogy nem fogyókúrázom többet? De túl azon, hogy szörnyen hangzik ez az elhatározás, egyfajta megnyugvással is eltöltött. Mert ilyenkor azt mondod, hogy befejeztem, nincs több harc, leállok a fogyókúrával, azt eszem, amit én akarok, élek, ahogy én akarok. Elengedted a harcnak a gyeplőjét. Az úgy szörnyű, hogy egész életemre dagadt maradok, sőt még dagadtabb is lehetek. De az, hogy a háborúnak vége, az jó dolog. Ez egy feladás is volt persze. De sose voltam egy nagy macsó harcos, én már sok mindent feladtam. Tudok bukni, tudok veszíteni. Legalábbis gyakran voltam kénytelen.

A feladásból származó feszültséget hajlamos voltam másokon levezetni. Nyilvánvaló emberi sajátosság, hogy a saját nyűgünket, nyavalyánkat valaki máson verjük le. Ez nem feltétlenül szándékos. De aztán mindig megkapod a kijózanító mondatot: „Ha magaddal van bajod, ne rám legyél mérges!" Begubóztam, nem lehetett hozzám szólni, kussoltam. Rossz társasági emberré váltam. Nem volt jó egy asztalnál ülni velem. Egész végig kísért ez a rossz hangulat, rosszkedv, amit a vesztett csata okozott. Én magam sem ültem volna magam mellé.

A színpadon ez nem látszott. Sőt, a színpadon ez sok esetben segít. Mert a harag és az elégedetlenség a legőszintébb emberi érzelmek közé tartoznak. Az előadásban jól jött ki, de ha a közönségnek velem kellett volna élnie, az már nem lett volna olyan jó senkinek sem. Akármit mondasz, a szomorúságod és a mérged miatt még valóságosabbnak és őszintébbnek tűnik. A színpadon mindenki jópofa, ripacs, akaratlanul szinte ösztönösen is rájátszik. Még többet mutatsz magadból. Normál esetben az ember mindig a pozitív képet sugározza magából. Mosolygunk, szép ruhába öltözünk. Ez automatikus. És amikor hajlandó vagy kimutatni valamit a szarodból, akkor azzal még közelebb engeded az embereket magadhoz. Az értő közönségnek van erre radarja, megérti, hogy ez nem a műsor része volt, hanem tényleg így gondoltam. És ettől talán még szerethetőbb figura is lehetek a számukra.

Ha mélyponton vagy és úgy érzed, nem tudsz fellépni, akkor egyszerűen fel kell menni a színpadra és el kell kezdeni. Keresni kell arcokat a közönség soraiban. Ez egy közvetlen műfaj. Lehet beszélni a falnak is, nem probléma, nem veszik észre, hogy nem rájuk nézel. Bele kell vágni, tipikusan ez az, hogyha beindítod a motort, akkor utána elpöfög. Az a lényeg, hogy egy pillanatig sem szabad azon gondolkozni, hogy: úristen, menni fog-e? Több olyan szakmabeliről is tudok, aki a nagyon közeli hozzátartozója halálának a napján is fellépett. Ők vérprofik. Senki nem mondja le. Nincs olyan, mikor tényleg le kellene mondani. A színpad az terápia. Igazán mindenki ott él. Néha olyan, mintha a két fellépés közötti élet lenne a virtuális. És ez jó, nagyon kevésszer van az, hogy ez nyomaszt. Ez inkább egy ajándék az élettől.

Na, mindegy. Vissza a főcsapáshoz. A bulvársajtó a visszahízásra is ráugrott. Minden riporter rákérdezett a visszajött kilókra. Ilyenkor szisztematikusan nem a kérdésre válaszoltam. „Látjuk, feljött pár kiló. Elcsúszott a diéta? Erre én: „Igen, az önálló estem szeptember közepétől lesz, jegyek még kaphatók. Kitérő válaszokat adtam. Ezzel mutattam meg nekik, hogy faszság a kérdés.

Két évig voltam abban a fázisban, hogy teljesen feladtam. 2014–2015. Úgy teltek el ezek az évek, mintha sose jött volna fel a nap. Egyfajta zsírdelíriumban. Szerencsére fakul az emlék.

12

Jó kövér holtáig fogy

Az újabb sikeres fogyókúra

Távlati célok

És akkor jött ez a felkérés a semmiből, a véletlenből. A sötétből emelkedett ki. Felkértek, pontosabban kiválasztottak, hogy legyek a Hungary’s Got Talent egyik műsorvezetője, Sebestyén Balázs mellett. Akkoriban a producerek még folyamatosan kísérleteztek. Annyit tudtak, hogy mi a műsor formátuma. Ezt a Got Talentet minden országban két faszi vezeti. Itthon egy stabil arcuk volt hozzá, és kerestek hozzá egy másikat. Volt casting, ott volt az összes RTL Klub-os műsorvezető, mindenki profibb volt nálam. Mindegyikük vezetett már valamilyen műsort. Én még soha, a Showder Klub ebből a szempontból nem számít. Jót röhögtem az egészen, mikor mondták, hogy menjek el a válogatásra. Azt mondtam, bemegyek, de csak azért, mert épp arra van dolgom. És tényleg ott volt dolgom. Lehet, ha nincs dolgom ott, akkor nem is megyek. Az esélytelenek teljes nyugalmával mentem be. És nem is produkáltam semmi értékelhetőt. Beálltam oda, és faszkodtam. És bakker, hát ez kellett nekik!

Az volt a feladat, hogy egy imitált helyzetben bejött két jelentkező, és nekünk együtt vagy felváltva oltogatni, alázni kellett őket. Ennek az volt a lényege, hogy így készítjük fel majd a jelentkezőket a színpadra. Jöttek a televíziós szempontból számomra értékelhetetlennek tűnő interjúk: „Biztos nagyon jó leszel! Hajrá! Inkább: „Biztos ebben a ruhában akarsz kimenni? „Biztos nem énekelsz régóta." El kell bizonytalanítani őket. Tévéműsor készül, kérem szépen.

Ott a castingon Balázs elkezdett engem dagadtozni, én meg erre őt lekreténeztem. Tulajdonképpen egymást gyepáltuk. Ő mondta, hogy ekkora testre ruha úgyse lesz, mert akkor le kell ölni egy elefántot. Én meg mondtam, hogy azért nincsen hajfesték az RTL Klubnál, mert ő mindet elhasználta. És ez így folytatódott. „Nem férsz bele a tévébe! „Neked meg akkora a fejed, hogy nem lehet hd-ban közvetíteni. Sértegettük egymást meg a versenyzőjelölteket is. Az egész tíz perc volt.

Néhány nappal később megcsörrent a telefon, hogy engem választottak. Teljesen megdöbbentem ezen. Épp egy edzőteremben voltam. Ott nyomogattam a kis súlyokat, fekvőtámaszoztam. És akkor aznap ott is maradtam az edzőteremben. Mindjárt ráálltam a futópadra. Most már volt miért edzeni. Rögtön, nem másnaptól meg jövő héttől. Ahogy megkaptam a felkérést, rögtön bepattant valami a fejemben. Egy relé bekattant. Úgy voltam vele, hogy valamit valamiért. Ha valaki belém helyezte a bizalmát, akkor szeretném ezt valamivel viszonozni. Nem tudok mást adni, mint hogy akkor képernyőre faragom magam.

Ráadásul, tudtam, a műsornak olyan a szerkezete, hogy júniusban veszik fel a felvételes adásokat, és decemberben lesz az élő adás. Ez a nézőnek folyamatos, de nekem a felvett és az élő adás között lesz fél évem a fogyókúrára. Ami ugye kísértetiesen emlékeztet arra a szitura, ami a Showder Klubban volt. Újra megcsinálhattam a régi médiahekket. November legvégén ment az utolsó felvételes adás, ahol ott voltam még felpüffedve, és egy héttel később a nézők már egy harmincvalahány kilóval vékonyabb embert láttak az élő adásban.

Fel is robbant minden. Jöttek az üzenetek, a levelek, megint megkerestek az újságok. Megismétlődött minden, ugyanakkora érdeklődés volt, mint hét évvel azelőtt. Most már az elbaszhatóság lehetősége Damoklész kardjaként függött a fejem felett. Az élő adásokat másfél millióan megnézték minden héten. Négy élő adás volt egy hónapon keresztül. Tudtam, hogy egy hónapig nem szabad híznom egy kilót sem. Mert rögtön meglátszik a fejemen.

Most már azonban végleg le akartam fogyni. Az volt az első gondolatom: „Ezt most nem szúrhatod el!" A műsor munkatársai nem kérték, hogy fogyjak le, senki nem utasított erre, nem volt elvárás. Ez kicsit olyan volt, mint amikor a gyerek meg akarja lepni az anyját azzal, hogy mire hazajön, elmosogat. Ilyen bónusz, nem kért produkció, amit meg tudok majd mutatni. Úgy voltam vele, hogy a sikertelenség az már egyszer megvolt. Most siker lesz újra. Mindenáron. Lesz, ami lesz.

Az volt más az előző fogyókúrámhoz képest, hogy elmentem Norbihoz. Muszáj volt az elveimet félretenni. Schobert Norberttel meg az update-tel sokat poénkodtam, nyilvánosan is. A poénok tulajdonképpen a termékei meg a módszerei rovására mentek. A klasszikusok. „Hülye rendőr meg „aerobiknorbi. Minden létező, magától értetődő, obligát poén a témában. „Norbinak az üzlet a mindene. Beteg a szíve. Egyszer negyven percet töltött a klinikai halál állapotában a túlvilágon. Mire újraélesztették, már nyitott két boltot ott is. „Vannak fura cuccai. Múltkor vettem norbis betűtésztát. Tudod, mi volt benne? Szóköz. „Azt mondták, Norbit kell enni. Én találkoztam vele egyszer. Hallod! Max. aperitif."

Céges rendezvényeken, amikor megláttam, hogy ő is ott van, direkt elővettem a norbis blokkokat. Kinéztem belőle, hogy van annyira intelligens, hogy nem sértődik meg. Az pedig, hogy ott van a közönség körében valaki, akiről van egy poénod, és ezt nem megereszteni, hihetetlen pazarlás és gyávaság. Ezt nem tehettem meg, nem engedte a hiúságom. És Norbi röhögött a róla szóló poénokon, őszintén röhögött. Sosem lehet eldönteni az embereknél, akiket éppen szurkálnak, akik éppen tárgyai a viccnek, hogy veled röhögnek, vagy kirakatröhögést eresztenek meg. Mert úgy is lehet röhögni, hogy közben azt gondolod: „A franc essen beléd, csak egyszer kerülj a kezeim közé, akkor pofán csaplak." Valaki meg alapból betorzul. De Norbi egy laza csávó, ő meg aztán tényleg szokja a prést. Napi szinten kapja az osztást. Kapja, de adja is.

Egyrészt a hiúságom gátolt, hogy elmenjek hozzá segítséget kérni. Másrészt a módszerben sem hittem feltétlenül. Harmadrészt maga a személye, hogy ő nem volt azért elsőre szimpatikus. Mára már összehaverkodtunk. Ezek a rossz, csúnya előítéletek, melyek nélkül nem lennénk sehol, ezek szükséges szűrők a mindennapokban, de néha tévesek. Szóval ezek mind gátoltak abban, hogy elmenjek hozzá. De leginkább az gátolt, hogy mindannyian úgy vagyunk, hogy „ezt majd én megcsinálom egyedül!" Sőt az én esetemben ezt már egyszer megcsináltam, miért ne menne még egyszer. Végül úgy voltam vele, hogy segítséget kell kérnem. Mert az nem elég, hogy elmegyek a boltba és bevásárolok fogyókúrás kajákból, hanem az kell, hogy elmagyarázzák, mit csinálok rosszul, meg rendszer kell a kezembe.

És akkor audienciát kértem Norbitól. Mondta, húsz perce van egy emberre. Neki mindegy, hogy én ki vagyok, hol dolgozom. Nála nincs az, hogy valaki VIP, őt nem érdekli, hogy tv-ben szerepelek. Neki ugyanannyira fontos minden fogyni vágyó. Amúgy kedves, mosolygós ember, de mégis van benne valami katonás szigor, komolyság. Tudtam, hogy egy birodalmat igazgat, a saját kis birodalmát, amit ő épített fel a semmiből, és tök jól megy.

Elmentem hozzá a megbeszélt időpontban. Az volt az első feladat, hogy másnap reggeltől csak éljem az életem, ahogy szoktam, de közben vezessek egy „food diaryt", ételnaplót. Le kellett írnom, pontosan mit eszem egész nap. Nem kell vetíteni, csak csináljam. Ez egy hét, nem oszt, nem szoroz, mindent csináljak úgy, ahogy szoktam. Ne kamuzzak, mert nincs kit átverni, maximum saját magamat. Mindent írjak le, még azt is, ha bekapok egy csokit.

Egy hét múlva vissza kellett mennem. Akkor ő fogta a listát, kihuzigálta belőle azokat, amiket nem lenne szabad ennem innentől. Megmutatta, mi maradt. Szinte csak a nevem, az „ÉS" meg a dátum. Mondta, hogy gyakorlatilag az egész szar, úgy, ahogy van. Nincs is kérdés, hogy miért hízom. Ez mind hízás a négyzeten. Mondta, ha vérmes üzletember lenne, akkor azt javasolhatná, hogy mától csak update terméket egyek, vagy felírhatná, mit vegyek a boltban. De azt mondta, hogy ő nem halat akar adni, hanem meg akar tanítani horgászni. Csináljuk a legősibb lepucolási módszert. Ettől a pillanattól nincs liszt meg cukor. Meg nincs keményítő. Cukros ételek meg italok felejtősek. Lisztes pékcuccok felejtősek. A keményítő is felejtős, tehát se krumpli, se rizs. Ezt a négy dolgot ki kell vennem az életemből.

Ezt tartsam be, de azon kívül mindent csináljak úgy, mint régen, ne alakítsam át az életemet. Kérdezte, hova szoktam legtöbbet járni. Mondom, a törökhöz. Mit szoktam enni? Mondom, gyros tálat. És akkor mondta, egyem ugyanazt, de ne kérjek hozzá köretet, semmit, se kenyeret, se pitát. Legyen ugyanaz a kaja, ugyanaz az íz, csak ezek nélkül. Mert így könnyebb lesz elkezdeni, ez így nem akkora váltás.

Azt is mondta, hogy egy hét múlva menjek vissza. Akkor lemér, és ha elindul valami, lemegy legalább egy fél kiló, akkor együttműködhetünk. Ezért most nem kér semmi pénzt, de amúgy szokott. Tanácsadási pénzt, de csak azért, hogy az emberek érezzék a súlyát a dolognak. Viszont, ha ugyanannyi maradtam, esetleg több is, akkor ne is dolgozzunk együtt, mert akkor neki erre nincs ideje. Rengeteg fogyni vágyó ember van, be vannak nála osztva időpontokra hónapokkal előre. Ő az olyan dumákkal nem tud mit kezdeni, hogy pont egy olyan hét volt, amikor ballagásra vagy esküvőre kellett menned. Nincs kifogás. Ha egy hét múlva nincs változás, akkor egyértelműen az akaratgyengeségről van szó. Ez elég határozott, elég markáns álláspont.

Hazamentem, és onnantól nem ettem cukrot meg lisztet. Elmentem a zöldségeshez, vettem répát. Azt rágtam este a tévé előtt. Nagyon szürreális volt. Aztán a sok felgyülemlett szénhidrát, ami meg volt szokva, elkezdett szép lassan kiürülni a szervezetemből. Viszont ahogy már mondtam, a szénhidrátra ugyanúgy rá lehet szokni, mint a narkóra vagy a cigire, meg az italra. És a szervezet elkezdi keresni, kérni. Megint jött a leszokási fázis. Leizzadtam, remegtem, hőhullámaim voltak. Kellett a kaja, kattogtam rajta, mint a narkós. A narkós azt üvölti: „Heroint! Heroint! Én: „Kiflit! Kakaós csigát! Ez megint egy hétig tartott körülbelül.

Akkor visszamentem, és egy hét után négy kilóval voltam kevesebb. Azt mondtam: „Bakker, ez megy! Csak három-négy hónappal később volt, hogy először vettem tőle valamilyen update terméket. Előtte csak annyi volt a feladat, az „ősupdate, hogy pucoljam ki magamból a cukrot meg a lisztet. Ez volt az első feladat, és három hónap alatt lefogytam húsz kilót. Az első before/after kép, amit kiraktunk, 40 ezer like-ot kapott. Az Eb meg az olimpia előtt nem volt ilyen like-mennyiség, már hogy ilyen modern mértékegységekben beszéljünk. Ez 2015 júniusa volt. És decemberre, az élő adásra lett meg a 35 kiló mínusz. Akkor mentem le százra. Mellette futottam, meg jártam edzőterembe. Ekkor jöttem rá, hogy a fogyókúránál jellemzően a diéta a lényeg. Nem mondom, hogy a mozgás elhanyagolható, hiszen mozogni kell, de minden a kajáláson múlik. Hogy mit ehetsz és mit nem.

Most már meg akartam tartani a súlyom. Tudtam, a lényeg, hogy tartson a rendszer. Még mindig kaptam a dobozos kajákat. Jellemzően ezt eszem, néha elkanászodom, de tényleg csak néha. Valamennyi benne van a rendszerben. Norbi is szokta mondani, hogy kéthetente, havonta kell az, hogy elmész és kajálsz valamit, amit csak akarsz. Ez a jutalmad, mint a kutyának a csont. Ezt nem szabad teljes mértékben elvenni.

Amúgy az a rendszer, hogy maradt a liszt- és cukormentes étkezés. Elkezdtem odafigyelni arra, hogy mit eszem. Felkutattam azokat a boltokat, ahol árulnak cukormentes dolgokat. Szinte mindenből van cukormentes. Az ember nem is gondolná, hogy mi mindenben van cukor. A parizerben? Ki a fene gondolná, hát édes az? A mustárban baszki, de hát az savanyú! Azzal, hogy nem eszel cukrot, már a legnagyobb lépést megtetted a fogyás és a súlytartás felé. A cukor nélkül megvagyok, arról le lehet szokni. Sokkal nehezebb a krumpliról. De ez is csak egy kihívás.

Természetesen a lehetőség mindig ott van a visszahízásra. Nem is a tudományban, a rendszerekben nem bízom igazán, hanem saját magamban. Az ember gyakran hajlamos elkanászodni. Mint ahogy a kapcsolatokkal is így vagyunk. Az elején, mikor meg akarjuk szerezni a másikat, mindent megteszünk, teperünk, mint az állat. Aztán amikor már megvan, amikor már elvesszük feleségül, amikor már úgy vagyunk vele, hogy úgyis ismer, úgyis velünk marad, már nem is teszünk bele nagy energiát. Ellötyögünk takaréklángon.

Ugyanez van a fogyókúrával is. Először odafigyelünk. Nézed az órát, számolod a kalóriát. Be van osztva, hogy mikor mit eszel. A rendszered a legelején stabil. Tényleg az. Aztán jönnek a kisebb engedmények. A kenyér visszamászik. A küszöb alatt bekéredzkedik. Aztán jönnek a kamukompromisszumok, az álmegalkuvások. „Egy szelet kenyér az olyan, mintha nem is történt volna semmi." Aztán abból lesz kettő és satöbbi, satöbbi. Ez már velem többször is előfordult életemben. És semmi garancia nincs arra, hogy soha többet nem fog előfordulni.

Ezért próbáltam tartani magam, amennyire sikerül. Szerencsére fejlődött az orvostudomány, a táplálkozástudomány, és fejlődött az élelmiszeripar nagyon sokat. Sokkal több lehetőség, élelmiszer, módszer, táblázat, rendszer áll rendelkezésünkre ahhoz, hogy lefogyjunk és akár megtartsuk az elért súlyt. Úgy voltam vele, ha még egyszer megtörténik, akkor biztos nem vágok bele még egyszer. Egy fogyókúra óriási energiát emészt fel. Az, hogy rákészülsz, elhatározod, az legalább annyi munka, mint maga a procedúra, a lefolytatása az egésznek. Úgy gondoltam, én ebben az életben biztos, hogy nem csinálok még egyet. Inkább elfogadom, hogy bizony a gének azok, amik ellen harcoltam egész életemben, és leélem az életemet dagadtként. És minden bizonnyal húsz évvel előbb visz el egy infarktus, és akkor már úgyis mindegy. De minden erőmmel azon voltam, hogy ez ne történjen meg.

A szabályozott étrend mellett hetente kétszer eljártam konditerembe. És egyszer vagy kétszer futottam. Amikor nem volt lehetőség ilyen hosszabb dolgokra, mert az edzés és a futás is órákat vesz igénybe, akkor power plate edzésre jártam. Ez olyan, hogy rezgő gépeken kell csinálni a gyakorlatokat. Ez ilyen fizika törvénye baromság. Háromszoros terhelés a szervezetnek. Úgy van kiszámolva, hogy egy edzés fél óra, és fél óra után úgy is érzed, mintha másfél órát edzettél volna. Legyepál, mint a szart. Izomláz, izzadás, pusztulás. De ez mindig beilleszthető az életbe. Amikor beindul a szezon, akkor nincs megállás a melóban: próba, fellépés, utazás. De amikor lehetett, akkor elmentem. Aztán ezen is elkezdtem engedni egy kicsit. Látszott már, hogy egy év elteltével eresztett a rendszer. És ezt idejében észre kell venni, fel kell ismerni, korrigálni kell. Különben nyílegyenesen tartunk a végzet, a pusztulás felé.

Biztos, hogy hiúbb nem lettem a fogyásaim után. Hetente egyszer szoktam mérlegre állni. Gyakrabban nem szabad. Mert a súly folyamatosan változik. Bekajáltam, szaunáztam, nagydolgoztam stb. Az ember csak folyamatosan elégedetlen lesz, ha mindig nézi a súlyát. A folyamatos kontroll miatt viszont muszáj hetente mérlegelni. Most már kisebb ruhákat veszek, hogy ez is motiváljon. Ha látom, hogy feszül vagy nem is jön rám, akkor rendesen elmegyek edzeni.

Az ember úgy fogja a leadott kis súlyát, mint valami becses kincset. Annyira fél, hogy ez a kis boldogság már nem lesz az övé. Elveszik, elragadják tőle a csúnya, gonosz karok, a zsírkarok. Belenézek a tükörbe, és elszörnyedek. Próbálom tudatosan kikerülni a tükröket. Nem szabad magadat nagyon elszomorítani. Ha magadat már valahogy másképp képzeled el, vagy az utolsó kép a fejedben kettő hónappal ezelőtti, olyan, ami jól volt megvilágítva, be voltál púderezve, jó ruha volt rajtad, jól be volt lőve a hajad, akkor egy szörcsögő tokás, fénylő homlokú, golyófejű embert látni a tükörben nagyon kiábrándító tud lenni. És ilyenkor nagyon könnyen bele lehet lendülni abba az állapotba, hogy „ki a faszomat akarom én becsapni?" És még aznap este betolok egy mocskos nagy mcdonald’sos családi menüt. Tehát csínján kell bánni ezzel a mérlegre állással, tükörbe nézéssel. Könnyen át lehet esni a ló másik oldalára.

Mindenki azt kérdezi, hogy akarok-e még leadni. Fogyózok-e még, vagy már csak tartom a súlyom? Én mondom, tartom. Ők meg mondják, pedig kellene még lefaragni. Tehát most az van, hogy senki sem elégedett, és ezáltal én sem vagyok az. Szóval nem álltam még le a fogyókúrával. A mostani célom: még tíz kiló mínusz. Kilencvenig le akarok menni. Jó kövér holtáig fogy.

De mindig vannak töréspontok, amikor minden eddigi munkád veszélybe kerül. Kínosan ügyeltem, egy éve tartottam a leadott súlyomat. És nyilván lazult a kötelék. És ténylegesen visszajött összesen nyolc kiló. Mondhatjuk, hogy ez még nem vészes, meg azt is, hogy ez már a lejtő felé vezető út első lépcsőfoka. Egy tévés interjúban egy egyébként jó barátom, aki jó interjúkat csinál, és sosem bulvárszagút, egyszer csak előállt azzal, ő úgy látja, ismét vesztésre állok a kilókkal való küzdelemben. És baszki, teljesen kiakadtam. Pedig engem nagyon kevés dologgal lehet kiakasztani. De ez gyomorszájon vágott.

Váratlanul ért a kérdés, és rosszulesett, le is fagyasztott. Idegesített, hogy már megint ez van, hogy ennyi év után még mindig erről van szó, miközben a riport első fele arról szólt, hogy már mennyire unom ezt a témát. Megmondom őszintén, hogy hátradőltem, és megsértődtem. Kicsit elkezdtem bojkottálni a hátralévő részét a műsornak. Úgy viselkedtem, mint egy rossz tini. Kitaláltak nekem egy extra produkciót, és nem voltam hajlandó részt venni benne. Aztán a műsor készítője egy nagyon hosszú levélben teljesen feleslegesen bocsánatot kért, és azt is írta, hogy valamit elnézett. De nem nézett ő el semmit, egyszerűen csak az zavart, hogy megint ez van terítéken. És mindig összemossák azt, hogy már unom ezt a témát, azzal, hogy nem bírom a kritikát. Hogyne tűrném, sőt el is várom! Sértegethetnek is, ha akarnak! Csak ne mindig ugyanazzal már! Az ország hivatalos kövére vagyok, legalábbis úgy érzem. Jobban szeretném, ha az ugrana be az embereknek rólam, hogy mindenkit felvidítok.

Sportolok, pedig nem is akarok, mert nem esik jól. Diétázom, de ennék. Az erőfeszítéseimet meg annyi siker koronázza, hogy kívülről azt látják, megint elkezdtem visszahízni? Gyakorlatilag összeomlottam az interjún, és vége is lett. Nem álltam fel, de gyorsan levette a riporter haverom, hogy használhatatlan vagyok. Ez az a töréspont. „Baszd meg, én ezeknek úgyse leszek sose jó! Nézd meg, mennyit szívok, szenvedek, és igaz, hogy felmászott rám egy-két kiló, de máris az van, hogy elvesztették a bizalmat. Már ledagadtoznak előre." Ilyenkor két dolog történhet. Az egyik az, hogy hagyod a picsába az egészet, beülsz a Burger Kingbe és megrendeled a tripla whoopert. Ami egyébként kibaszott finom, és kurva jóllaksz vele. Vagy összeszorítod a fogadat, és a következő naptól még csavarsz egyet, és a következő szintre lépsz. Kevesebb étel, még több sport. Az utóbbi mellett döntöttem.

Most megint abban vagyok, hogy szénhidrátfigyelés van. Megint nincs vacsora, megint van minden másnap elég komoly edzés. Másfajta állapot ez. Olyan, mint amikor elkotlik a tyúk. Az megvan, hogy milyen a kotló tyúk mechanizmusa? Az összes madárnál így van, de talán a baromfinál a legszembetűnőbb. Ugyanis ő normális életet él, de amikor összegyűjti a tojásokat, akkor egyszer csak bezombul. Kiakad a szeme, és bekattan. Mert az még neki se normális állapot, hogy 21 napig, három héten keresztül ül a tojásokon. Ez egy fizikailag más állapot. De ez nem a terhességhez hasonlatos, hiszen ő tojásokon ül. Egyfajta zombi lesz a tyúk. Egy nap egyszer eszik, egyszer szarik. Mert nem hagyja ott a tojásokat. Látszik a tekintetén is, hogy meg van bolondulva. A tyúk nagyon békés állat, de ha a tojásait piszkálod, akkor megy és támad. Aztán végül kikelnek a csirkék, megrázza magát, és elmúlik minden. Ehhez tudnám ezt az állapotot hasonlítani, amikor automatikusan minden kollégád a benzinkúton megveszi a rohadt nagy, mocskosul jól kinéző szendvicset, te meg csak nézed, és megállapítod: „Fehérliszt, panír, szénhidrát, cukor és mustár. Köszönjük szépen, nem." Ehhez egy bekattanás kell. És attól függ, mennyire sikeres a kúra, hogy a bekattanás meddig tart. Lehetnek kimozdító tényezők, de jellemzően rajtam múlik, hogy ez meddig tart.

A bulvár tehát azonnal ráugrott a visszahízásom tök jó kis témájára. Egy olyan cikk jelent meg, ahol már az a főcím, hogy újra gömbölyödik a pocakom. A cikk alján még szavazni is lehet, hogy valóban elkezdtem-e visszahízni. Szeretnek őszintén gratulálni a fogyásomhoz, még jobban szeretik belém törölni a lábukat, mikor megint visszahízom. És ugye ez már nem is az első. Az életemben a sokadik, a nagyközönség által dokumentálva a második. De most úgy éreztem, hogy idejében elkapom a dolog grabancát. És miután megláttam ezt a cikket, olyan éktelen haragra gerjedtem, hogy egy profi személyi edzőt fogadtam.

Bóna Szabolcsnak hívják, és igen komoly eredményeket tudhat a háta mögött. Most így megint Spárta van. Mondtam az edzőnek, hogy nagyon nagy a baj. Hamarosan indulnak az új műsoraim, és újra feljött nyolc kiló. Közöltem vele, hogy bármilyen edzésnek alávetem magam, de fogynom kell! Ő azt mondta, hogy mindenképp izmosítani kell, mert ez éget zsírt. Egy hét edzés után ráálltam a mérlegre, és két kilóval több voltam. Az edzés hatására híztam! Azt hittem, hogy elvisz az agyvérzés. Most megint jön a lejtő, az abszolút mélypont felé indulás. De az edző azt mondta, nyugodjak meg, ez természetes ilyenkor az elején. Azt is mondta, hogy a kívánt testsúlyt írjam fel egy nagy lapra és tegyem ki a lakásomban, hogy mindig szem előtt legyen. Ebben a bevonzásszerű módszerben nem hiszek, de azt is elismerem, hogy muszáj hinni valamiben.

Most tehát már visszajött az újra leadott 35 kilóból tíz. És ez az utolsó utáni pillanat, amikor még észnél lehet lenni. Most ezt még le lehet faragni. A szervezet egy évig volt éber kómában, de a dagadt test most szépen kezdi visszanyerni a régi területeit. Most így honfoglalózok, saját magamtól nyerem vissza a területeket. Heti három edzés több hónapja, mindenem fáj. Az a fondorlatos tervem, hogy elérjem, okafogyottá váljanak egyszer és mindenkorra ezek a dagadtos poénok. Ezt még sosem sikerült elérnem. Még akkor sem, amikor a múltkor negyven kilót adtam le. Főleg ugye, mivel mind vissza is jött.

Az edzőm is azt mondja, hogy néha igenis meg kell jutalmaznod magad valami finom és hizlaló kajával. Amikor ugye hizlalót eszem, akkor ostorozom, gyepálom, szégyellem magam. Az edzőm hisz a test és a lélek szorosabb kapcsolatában, és szerinte a lelkiismeret-furdalással elfogyasztott kaja mind beépül, jobban hizlal. Szerinte, ha már egyszer bűnözök, akkor csináljam rendesen, lakjak jól, és utána mondjam azt magamnak, hogy ezt én megérdemeltem, mert edzettem. Ne legyen rimánkodás meg nyavalygás. Szóval ezt a részét már elsajátítottam az új módszernek, lelkiismeret-furdalás nélkül eszem.

Súly leadása, megtartása olyan, mint a hazugság meg az igazság. Egy okos ember mondta. Ha igazat mondtál, akkor arra nem kell emlékezned. Csak a hazug ember kontrollálja, hogy mit mondott. Mit mondhattam ekkor ennek meg annak? Kicsit erre hasonlít ez. Az őszintén evő leveszi a polcról, ami megtetszik neki, és megeszi. A hazug evőnek, a fogyókúrázónak meg egyszerűen mindig le kell futtatnia a szoftvert, hogy mit ehet és mit nem ehet meg. Ez folyamatos harc.

A karrieremben is tovább keresem a kihívásokat. Jellemzően színházi projektjeim vannak. Új dolog, hogy most színdarabban fogok játszani. Ez egy mesejáték. Megmondtam nekik, hogy adjanak valamennyi gondolkodási időt, hogy lássam, tudok-e szöveget tanulni. Ez a Pumukli, ahol én leszek Éder mester. Indul sorrendben a negyedik Roast is, éppen Norbival. És elstartol a vadonatúj önálló estem. Lassan készül, és folyamatosan alakul, változik.

Próbáltam hárítani, kikerülni, de igazából az van, hogy akárki találkozik velem, annak mindig a fogyókúra ugrik be. Nekem ez megkerülhetetlen téma. Én és a fogyókúra olyan, mint Király Linda és a Himnusz. Csinálhatsz bármit az életedben, úgyis visszajön. De ha már figyelnek rám és hallgatnak rám ebben a témában, akkor kötelességemnek érzem, ha valami jót tudok mondani, ha valamit tudok segíteni, akkor én azt elmondom és segítek. Azért most meséltem el mindent, mert ennyi tapasztalatot meg kellett szereznem. Muszáj volt a poklot megjárni és visszatérni. Muszáj lefogyni, megint meghízni, és megint lefogyni ahhoz, hogy teljes rálátásom legyen erre a témára.

Kicsi ország ez, kevés hírességgel, így óhatatlanul példát mutatsz valamivel, ha akarsz, ha nem. És ha kövérként tündöklöm, majd a fogyás után visszahízom, akkor a többi túlsúlyos gondolhatja, hogy ez így normális, visszaállt a normál állapotába. Egy kövér család azt mondhatja otthon: „Dombóvári is visszahízott, rosszabb lett neki ettől? Ugyanúgy ott van a tévében. Ezért mennek és kirabolják a hűtőt. Akkor én ártottam. Finoman, nem offenzív módon, de én azt szeretném mondani a túlsúlyos társaimnak, hogy nem szabad kövérnek maradniuk. Ne úgy éld le az egyetlen darab emberi életedet, hogy szuszogsz, lihegsz, nem látod a farkad. Tegyél valamit és hagyd az ócska dumákat! Van az a mondás, hogy a „kövér ember a fogával ássa meg a sírját. És ez így is van. Ez veszélyes, de mivel nem olyan, mint a dohányzás, ezért senki nem fog szólni érte.

Inspirálni akarom a túlsúlyos embereket. Hogy a példámon keresztül lássák, van visszaút. Nem vagyok egyik márkának sem az arca. Legfeljebb a liszt- és cukormentes táplálkozást akarom hirdetni, nem azt, hogy itt meg ott vásárold meg ezt meg azt. A cukormentes élethez még mindig szkeptikusan állnak hozzá. Azt mondják ugyanis, hogy a cukor természetes, az édesítők meg nem. Ez sok esetben igaz is. De vannak most már természetes édesítőszerek is.

Nagy segítség, hogy sok finom, régi kedvenc kajának van már egészséges verziója. Liszt- és cukormentes sajttorta például, amit imádok. Van lisztmentes kenyérlángos. Van liszt-, gluténmentes pizza, ami tök jó. Most már szinte minden péksüteménynek megvan a fogyókúrás verziója, amik nem lisztből készülnek. Nagyon sokat segített, hogy az élelmiszeripar is fejlődött. Most sokkal könnyebb fogyni, mint bármikor.

Lásd a kálváriámat, ismerd fel az azonosságokat a te életeddel, vedd észre a párhuzamokat! Tanulj az én hibáimból, és egyszer és mindenkorra fejezd be azt, hogy te nem tehetsz róla! Te tehetsz róla, senki más! Jelenlegi információk szerint ez az egy életed van, és ezt senki nem fogja helyetted kijavítani. Ne éld le dagadtan az életedet! Nagyon sok visszafordíthatatlan dolog van a világon, ami sajnos olyan, amilyen. A kövérség az pont nem ilyen. A döntés a kezedben van. Te magad vagy a betegség és a gyógyszer is.

Hú, ez már ilyen Steven Seagal-os volt…

A lényeg, hogy egyetlen állandó dolog van a világegyetemben: a változás. Lehet, hogy mikor ez a könyv a kezedbe kerül, akkor ugyanolyan dagadt leszek, mint voltam. De az is lehet, hogy már fitneszversenyző leszek. Az biztos, hogy nem ugyanúgy fogsz látni, mint előtte. És az is biztos, hogy továbbra is küzdeni fogok. A harc soha nem áll le, nem állhat le. De azért csak könnyedén!

Képmelléklet

Első flyerem

Első fellépés a Showder Klubban 2008-ban

Az első sikeres fogyókúrám után

Szocreál tavasztündér

Fábry Sándorral az Esti Showderben